ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/997/25 Номер провадження 22-ц/814/1348/26Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Дряниці Ю.В., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Лучко Тетяни Іванівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2025 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення часток у спільній власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення часток в спільному майні та визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в якому просила, визначити, що частки ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 є рівними та становлять по 1/3.

В обгрунтування позову вказувала, що їй та відповідачам ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 . Оскільки її частка у праві власності на квартиру не визначена, вона не може вільно розпоряджатися своїм майном, тому змушена звернутися до суду.

У березні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали зустрічний позов до ОСОБА_4 , в якому просили встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , наступним чином: у їх користування виділити житлову кімнату площею 17,5 кв.м. та вбудовану шафу загальною площею 2,8 кв.м., що максимально відповідає їх частці в праві власності на квартиру; у користування ОСОБА_4 залишити житлову кімнату, площею 13,2 кв.м., що навіть перевищує в натурі розмір її частки в праві власності на квартиру разом з балконом 0,8 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухню 2,7 кв.м., вбиральню 1,1 кв.м., ванну кімнату 2,1 кв.м. та коридор 5,7 кв.м., а також вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування позову вказували, що їм та ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 . Оскільки їх частка у праві власності на квартиру не визначена, вони не можуть вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном, тому змушені звернутися до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визначення часток у спільній власності задоволено.

Визначено, що частки ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 є рівними та становлять по 1/3.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення часток в спільному майні та визначення порядку користування квартирою відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення районного суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказано, що відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою суд помилково керувався статтею 372 ЦК України, яка визначає порядок поділу майна та статтею 392 ЦК України норми якої надають право власнику майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, оскільки даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування.

Вважають, що за відсутності добровільної домовленості між сторонами про порядок користування спільним майном, у даній справі наявні підстави для встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши їм в користування житлову кімнату площею 17,5 кв.м. та вбудовану шафу загальною площею 2,8 кв.м., що максимально відповідає їх частці в праві власності на квартиру, а в користуванні відповідача залишити житлову кімнату, площею 13,2 кв.м, що навіть перевищує в натурі розмір її частки в праві власності на квартиру (1/3 частина має відповідати площі у 10,2 кв.м.) разом з балконом 0,8 кв.м. Спільне користування власниками балконом не є можливим, так як вихід на балкон здійснюється лише з кімнати площею 13,2 кв.м. В загальному користуванні залишити: кухня 5,7 кв.м., вбиральня 1,1 кв.м., ванна кімната 2,1 кв.м., коридор 5,7 кв.м.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники сторін, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Районним судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.2000 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.5).

Як вбачається з свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 29.10.204 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила ім`я з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 (а.с.44).

Окрім того судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 до укладення шлюбу мала прізвище ОСОБА_11 , даний факт підтвердили представники сторін по справі.

Згідно довідки ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» право власності на вказану квартиру зареєстровано за сторонами в реєстровій книзі №120 за реєстровим №16464 (а.с.6).

Судом першої інстанції також встановлено, що частки сторін у праві власності на спірну квартиру не визначені.

Задовольняючи первісні позовні вимоги районний суд вірно виходив з того, що частки у спільній сумісній власності є рівними, а тому наявні підстави для виділення про 1/3 частки кожній із співвласників спірної квартири.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог щодо визнання порядку користування квартирою, районний суд виходив з того, що задоволення даної вимоги призведе до порушення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Проте, колегія судді не може погодитись із таким висновком районного суду з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) (далі Конвенція) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в ст. 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно із ч. 1 ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Аналіз положень статті 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначений висновок вказаний у постанові Верховного Суду від 17.12.2019 року за результатами розгляду справи №486/171/18.

4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Окремо необхідно зробити наголос на тому, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За обставин цієї справи між сторонами існує спір з приводу порядку користування спільною квартирою, так як без втручання державних органів встановити можливий порядок спільного використання майна сторони не мають можливості, що, зокрема, вбачається з позицій обох сторін стосовно суті заявлених у справі вимог.

Невстановлення між співвласниками чіткого порядку користування належним їм майном призводить до постійних конфліктних ситуацій.

Так, позивачами за зустріним позовом запропонований такий варіант користування спірною квартирою: у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею 17,5 кв.м. та вбудовану шафу загальною площею 2,8 кв.м., що максимально відповідає їх частці в праві власності на квартиру; у користування ОСОБА_4 залишити житлову кімнату, площею 13,2 кв.м. разом з балконом 0,8 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухню 2,7 кв.м., вбиральню 1,1 кв.м., ванну кімнату 2,1 кв.м. та коридор 5,7 кв.м. Враховуючи

Колегія суддів враховує, що сторони у справі не змогли за взаємною згодою, добровільно вирішити питання користування спірною квартирою. За наявності конфліктної ситуації, яка унеможливила добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками вважає, що запропонований позивачами за зустрічним позовом варіант користування спірною квартирою враховує інтереси співвласників квартири. При цьому, виділена ОСОБА_4 у користування житлова площа навіть більша за її частку у праві власності, а приміщення загального користування залишені у спільному користуванні.

Встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, апеляційний суд враховує баланс інтересів співвласників спірної квартири.

Колегія суддів зазначає, що встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

З вказаного слідує, що встановлення порядку користування спірною квартирою та виділення в користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17,5 кв.м. та вбудовану шафу загальною площею 2,8 кв.м., а у користування ОСОБА_4 житлову кімнату, площею 13,2 кв.м. разом з балконом 0,8 кв.м. не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_12 , ОСОБА_2 в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо встановлення порядку користування квартирою слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Щодо судового збору слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За правилами частини першої наведеної норми судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Таким чином враховуючи те, що зустрічний позов задоволено частково слід стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову у розмірі 1211,20 грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн, а всього 2664, 64 грн.

Керуючись ст.ст.367, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Лучко Тетяни Іванівни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визначення порядку користування квартирою - скасувати та ухвалити в цій частин нове судове рішення.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , наступним чином: у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею 17,5 кв.м. та вбудовану шафу загальною площею 2,8 кв.м. У користування ОСОБА_4 виділити житлову кімнату, площею 13,2 кв.м., балконом 0,8 кв.м. В загальному користуванні залишити: кухню 2,7 кв.м., вбиральню 1,1 кв.м., ванну кімнату 2,1 кв.м. та коридор 5,7 кв.м.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2025 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий з бір у розмірі 2664, 64 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 25 березня 2026 року.

Головуючий суддя : ________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Ю.В. Дряниця _________________ О.І. Обідіна