Єдиний унікальний номер 265/1916/20
Номер провадження4-с/205/11/26
Справа № 265/1916/20
Провадження № 4с/205/11/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Волошенко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , начальник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шалабаєва Лілія Сергіївна,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року представник скаржника адвокат Матвійчук Н.Є. звернулася до Новокодацького районного суду міста Дніпра із вищевказаною скаргою.

В обґрунтування скарги зазначила, що 11.06.2020 року Лівобережним ВДВС у місті Маріуполі було відкрито виконавче провадження № 62300429 за судовим наказом № 265/1916/20, виданим 08.04.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Ідентифікатор для доступу 2Е28БВ44585Е. Після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої за період з 11.06.2020 року по 30.09.2020 року складає 21 375.25 грн. 08.07.2020 року боржник ОСОБА_1 виїхав за межі України у зв`язку з втратою роботи та з метою заробітку коштів, в тому числі для сплати аліментів. 26.10.2020 року державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Зазначає, що вказана постанова винесена після виїзду ОСОБА_4 за кордон і своєї функції не виконує. В даний час дана постанова є перепоною повернення ОСОБА_1 в Україну. Окрім того, боржник ОСОБА_1 не ухилявся від виконання рішення суду. Заборгованість виникла у зв`язку із втратою роботи, а не у зв`язку з наміром невиконання рішення або наміром приховати заробіток та майно. На думку представника, застосування такого суворого заходу як тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон можливе лише за умови відкритого виконавчого провадження та у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Таке обмеження сприяє погашенню заборгованості перед стягувачем, у зв`язку з чим воно не є пропорційним меті його застосування.

Представником боржника 03.02.2026 року направлено до Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі лист про скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 26.10.2020 року у ВП № 62300429. Однак листом начальника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі від 09.02.2026 № 18.17-15/169 було відмовлено у скасуванні обмеження у праві виїзду, оскільки тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон застосовується через утворення заборгованості зі сплати аліментів відповідного розміру і не потребує додаткового встановлення державним виконавцем факту наявності/відсутності у боржника наміру не виконувати рішення, або наміру приховати заробіток та майно.

Про існування оскаржуваної постанови боржник дізнався 03.02.2026 року після ознайомлення його представника із матеріалами виконавчого провадження. Відмову у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду отримано боржником та його представником 09.02.2026 року. Отже, боржник дізнався про порушення його прав 09.02.2026 року.

Враховуючи викладене, представник скаржника звертається до суду та просить:

- визнати неправомірною бездіяльність начальника відділу Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Шалабаєвої Л.С. щодо відмови у скасуванні постанови від 26.10.2020 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 62300429;

- зобов`язати начальника відділу Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Шалабаєву Л.С. скасувати постанову від 26.10.2020 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 62300429 та скерувати відомості до Державної прикордонної служби України щодо видалення з державних баз інформації щодо тимчасового обмеження.

- стягнути з Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 18.02.2026 року зазначену скаргу прийнято до розгляду, призначено судове засідання по справі та витребувано Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження № 62300429.

25.02.2026 року до суду від представника скаржника надійшли додаткові пояснення у яких вона зазначила, що предметом оскарження є заборона у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 62300429, встановлена на підставі постанови державного виконавця від 26.10.2020 року. Просила суд при розгляді скарги врахувати висновки П`ятої секції Європейського суду з прав людини, якою ухвалено рішення у справі «Бабич проти України» (заява № 2393/17), визнавши порушення статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також представником надано докази понесення витрат на правову допомогу.

26.02.2026 року до суду від представника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Мануїлової Н.В. надійшов відзив на скаргу у якому вона із доводами скарги не погодилась, просила відмовити у її задоволенні, визнати дії державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі правомірними та такими, що відповідають вимогам законодавства України, скаргу розглянути справу без участі представника. В обґрунтування заперечень зазначила, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження № 62300429 з примусового виконання судового наказу № 265/1916/20, виданого 08.04.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. 26.10.2020 року державним виконавцем винесено постанову «Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України» на підставі ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду про стягнення аліментів. Звертає увагу суду, що ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює обов`язок державного виконавця винести постанову про встановлення тимчасових обмежень боржника, зокрема у праві виїзду за межі України у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад чотири місяці. Рішення суду про стягнення аліментів є таким, що підлягає обов`язковому та безумовному виконанню. Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є передбаченим законом заходом примусового виконання, спрямованим на забезпечення реального виконання рішення суду та захист прав дитини на належне утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі свідчить про невиконання покладених на боржника обов`язків, незалежно від причин її виникнення. Посилання боржника на втрату роботи або складне матеріальне становище не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, а також не спростовує факту ухилення від виконання рішення суду. Запровадження воєнного стану в Україні не скасовує обов`язок виконання судових рішень та не є автоматичною підставою для зняття обмежень, накладених у межах виконавчого провадження. Навпаки, за умов воєнного стану інтереси дитини у своєчасному отриманні аліментів потребують підвищеного захисту. 10.02.2026 року на електрону пошту ОСОБА_1 державним виконавцем направлено вимогу про надання у строк до 20.02.2026 року інформації, відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, станом на дату подання відзиву боржником жодного з передбачених статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язків не виконано, вимога державного виконавця проігнорована, жодної інформації або декларації з 2020 року не надано, доступ для вчинення виконавчих дій не забезпечено. На думку представника, процесуальна поведінка боржника свідчить про ухилення від виконання рішення суду шляхом систематичного подання скарг до суду на дії державного виконавця, ініціювання судових проваджень з метою оскарження законних заходів примусового виконання, фактичного затягування процесу виконання рішення. Фактичні обставини справи свідчать про свідоме ухилення боржника від виконання судового рішення. При цьому, боржник знаходить кошти для оплати послуг адвоката та представництва у суді, однак не вживає заходів для погашення заборгованості зі сплати аліментів. Зазначене підтверджує відсутність об`єктивних причин для невиконання рішення суду та свідчить про навмисний характер ухилення від виконання зобов`язань щодо утримання дитини. Також зазначає, що виїзд боржника за межі України не забезпечив виконання рішення суду, а тому твердження про доцільність скасування обмеження є безпідставними. Скасування такого обмеження за наявності непогашеної заборгованості суперечитиме принципу обов`язковості судових рішень та порушить права стягувача та дитини на належне матеріальне забезпечення. Відповідно до чинного законодавства підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є фактичне виконання боржником покладених на нього зобов`язань, зокрема погашення заборгованості зі сплати аліментів, чого з матеріалів скарги не вбачається.

Представник скаржника адвокат Матвійчук Н.Є. письмово просила розгляд скарги проводити за відсутності скаржника та його представника, скаргу підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі у судове засідання не з`явилася, у відзиві на скаргу просила судове засідання проводити за її відсутності.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялася належним чином, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного її кабінету, зареєстрованого в системі «Електронний суд».

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали скарги та додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги, дійшов наступного висновку.

На підставі ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі перебуває виконавче провадження № 62300429 від 11.06.2020 року з примусового виконання судового наказу № 265/1916/20, виданого 08.04.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

У виконавчому провадженні № 62300429 державним виконавцем Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі було винесено наступні постанови:

- про відкриття виконавчого провадження від 11.06.2020 року;

- про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.06.2020 року;

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 26.10.2020 року;

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими чи аналогічними кулями за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 26.10.2020 року;

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 26.10.2020 року;

- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом від 26.10.2020 року;

- про арешт коштів боржника від 21.10.2025 року;

- про накладення штрафу від 22.10.2025 року;

Матеріали справи містять копію листа представника боржника до Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі від 03.02.2026 року про скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 26.10.2020 року у ВП № 62300429.

Із копії листа начальника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі від 09.02.2026 № 18.17-15/169 вбачається, що у скасуванні обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України було відмовлено, оскільки тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон застосовується через утворення заборгованості зі сплати аліментів відповідного розміру і не потребує додаткового встановлення державним виконавцем факту наявності/відсутності у боржника наміру не виконувати рішення, або наміру приховати заробіток та майно.

Як вбачається із наданих матеріалів виконавчого провадження, заборгованість ОСОБА_1 у ВП № 62300429 станом на 05.02.2026 року складає 317 890,75 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За положеннями ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Як було встановлено судом, на примусовому виконанні Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі перебуває виконавче провадження № 62300429 від 11.06.2020 року з примусового виконання судового наказу № 265/1916/20, виданого 08.04.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно із ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Як вбачається із наданих матеріалів виконавчого провадження, заборгованість ОСОБА_1 у ВП № 62300429 станом на 05.02.2026 року складає 317 890,75 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів скаржником не заперечується.

Таким чином, на теперішній час рішення суду не виконано, заборгованість зі сплати аліментів не погашена.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд неодноразово робив висновок про те, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов`язкове, судове рішення залишалося невиконаним. Це призвело б до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є передбаченим законом заходом примусового виконання, спрямованим на забезпечення реального виконання рішення суду та захист прав дитини на належне утримання.

Суд звертає увагу, що ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Невиконання рішення може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо.

Разом з тим, суд звертає увагу, що боржник ОСОБА_1 з 2020 року систематично не виконує рішення суду, належних та регулярних платежів не здійснює.

На думку суду, наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі свідчить про невиконання покладених на боржника обов`язків, незалежно від причин її виникнення.

Посилання боржника на втрату ним роботи або складне матеріальне становище не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, не спростовує факту ухилення від виконання рішення суду, а також не є підставою для звільнення від обов`язку виконання рішення суду.

Запровадження воєнного стану в Україні не скасовує обов`язок виконання судових рішень та не є автоматичною підставою для зняття обмежень, накладених у межах виконавчого провадження. Навпаки, за умов воєнного стану інтереси дитини у своєчасному отриманні аліментів потребують підвищеного захисту.

Суд також звертає увагу, що боржник ОСОБА_1 знаходить кошти для оплати послуг адвоката та представництва у суді, як вбачається із копії квитанції від 25.02.2026 року про сплату адвокату Матвійчук Н.Є. витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 грн., однак відповідних заходів для погашення заборгованості зі сплати аліментів не вживає. Зазначене підтверджує відсутність об`єктивних причин для невиконання рішення суду та свідчить про навмисний характер ухилення від виконання зобов`язань щодо утримання малолітньої дитини.

В даному випадку метою застосування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України є спонукання боржника до виконання рішення суду, а також захист прав та законних інтересів дитини. Скасування такого обмеження за наявності непогашеної заборгованості суперечитиме принципу обов`язковості судових рішень та порушить права стягувача та малолітньої дитини на належне матеріальне забезпечення.

З огляду на встановлені судом обставини, порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» у діях начальника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі ОСОБА_5 судом не встановлено.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що дії приватного виконавця були спрямовані виключно на виконання вимог виконавчого документу в порядку та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», а відмова начальника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Шалабаєвої Л.С. у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України є обґрунтованою.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення зазначеної скарги суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 18 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 4-5, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 247, 354, 447-452 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , начальник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шалабаєва Лілія Сергіївна відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на скаржника ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

скаржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

заінтересована особа: начальник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шалабаєва Лілія Сергіївна, Черкаська область, Уманський район, с. Городецьке, вул. Центральна, 2А;

стягувач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст ухвали складено 13 березня 2026 року.

Суддя: Федотова В.М.

.