ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/321/26 Справа № 932/1416/23 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Свистунової О.В.,

суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя ,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 2008 року, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року.

За час перебування у шлюбі, а саме 23 червня 2017 року сторонами в спільну сумісну власність подружжя було придбано автомобіль марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

У зв`язку з чим просила суд визнати автомобіль марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визначивши долі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кожному по 1/2 частині автомобіля марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частину автомобіля марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 в сумі 152491,06 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 .

В порядку розподілу спільного майна подружжя поділено рухоме майно, у вигляді автомобіля марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, наступним чином:

- виділено в натурі ОСОБА_1 в особисту приватну власність автомобіль марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 ;

- стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) 152491, 06 грн. грошової компенсації замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , який виділено ОСОБА_1 в натурі.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобілі марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 3049, 82 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 2008 року, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року.

21 квітня 2023 року ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_4 від 21 квітня 2023 року.

За час перебування у шлюбі, а саме 23 червня 2017 року сторонами в спільну сумісну власність подружжя було придбано автомобіль марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , на ім`я відповідача - ОСОБА_1 ..

Відповідно до висновку №9305 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню середньоринкової вартості КТЗ, вартість автомобіля становить - 304 982,12 грн.

Отже, з огляду на презумпцію спільності майна подружжя, встановлену сімейним законодавством, та відсутність доказів, які б її спростовували, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частини першої статті70 СК України, частини другої статті 372 ЦК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 61 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, відповідно до вимог статті 57 СК України, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За ч. 7 цієї статті якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Оскільки будь-яких доказів існування домовленостей між сторонами щодо майна, а також інших обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що їх частки у спільному майні є рівними.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді позову судом першої інстанції проігнороване те, що позивачкою не подано жодного доказу належності ОСОБА_1 автомобілю марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , зважаючи на наступне.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04.11.2025 року витребувано у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області (49041, м. Дніпро, просп. Праці, 16) належним чином завірену повну інформацію:

- хто є зареєстрованим власником автомобіля марки Ford модель Fokus, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 за період з 23 червня 2017 року та на теперішній час, та на підставі яких документів.

Відповідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській області, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів в період часу з 23.06.2017 р. по 12.11.2025 р. транспортний засіб марки «FORD FOCUS», 2017 року випуску (згідно Вашого запиту 2013 р.в.), VIN-код НОМЕР_5 :

- 15.06.2021 р., ТСЦ МВС № 1242 на підставі вантажно-митної декларації № 500030/2021/025976 від 25.03.2021 р..(Одеська митниця ДФС) та сертифікату відповідності № ua.009.69401-21 від 15.06.2021 р. (ТОВ «УКР-ТЕСТ СТАНДАРТ»), з номерним знаком НОМЕР_6 , вперше зареєстровано за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 .

- 29.09.2021 р. ТСЦ МВС № 1242 на підставі договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ МВС № 1242 № 1242/2021/2826919 від 29.09.2021 р., з номерним знаком НОМЕР_1 , перереєстровано на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 .

- 06.04.2024 р. ТСЦ МВС № 1249 на підставі акту огляду № 5666/24/001164 від 05.04.2024 р, договору купівлі-продажу укладеному у СГ № 5666/24/1/001240 від 05.04.2024 (ТОВ «АВТО БІЗНЕС»), з номерним знаком НОМЕР_1 , перереєстровано на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса реєстрації АДРЕСА_3 .

Станом на 13.11.2025 р. вищевказаний транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5

Проте, колегія суддів вважає, що вказана ухвала суду апеляційної інстанції виконана не була, оскільки в ухвалі суду апеляційної інстанції, зазначений автомобіль 2013 року випуску, а відповідь стосується автомобілю 2017 року випуску.

У ході розгляду справи судом апеляційної інстанції було зроблені запити до Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно належності ОСОБА_1 автомобілю марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 .

Згідно отриманих відповідей від: 07.10.2025 року, 02.02.2026 року, 09.03.2026 року, автомобіль марки Ford модель Fokus 2013 року випуску державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 . Дата першої реєстрації 07.12.2013. Дата операції: 23.06.2017 вторинна реєстрація ТЗ по договору укладеному в ТСЦ.

Водночас, ОСОБА_1 не було спростовано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції обставини того, що спірний автомобіль взагалі ним не придбавався чи був відчужений ним ще у період перебування з позивачкою у шлюбі та на даний час не перебуває у його власності.

Тоді як інформація, перевірена судом апеляційної інстанції з Єдиного державного реєстру транспортних засобів не містить даних щодо відчуження ОСОБА_1 спірного транспортного засобу.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Враховуючи, що вказаний транспортний засіб було набуто відповідачем ОСОБА_1 23 червня 2017 року, тобто в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності сторін по справі, а тому наявні підстави для визнання права власності за Ступак (Карбовська) та ОСОБА_1 по 1/2 частині автомобіля за кожним.

Також, колегія суддів враховує, що відповідачем не подано заперечень щодо визначеної вартості спірного автомобіля, встановленої відповідно до висновку № 9305 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення середньоринкової вартості колісного транспортного засобу, а також не надано доказів того, що вказаний автомобіль має іншу (нижчу чи вищу) вартість.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Позивачка не претендує на те, щоби спірний автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Великою Палатою Верховного Суду було зроблено висновок, що платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Таким чином, згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку та правомірно задовольнив позовні вимоги в частині відшкодування позивачу половини вартості автомобіля, оскільки, спірний автомобіль є неподільною річчю і присуджується одному з подружжя, а в даному випадку відповідачу, оскільки інше не визначено домовленістю між сторонами та позивачка погодилась на отримання від нього грошової компенсації.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 25 березня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров