Провадження № 22-ц/801/400/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 рокуСправа № 127/25911/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Голоти Л. О., Шемети Т. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 адвокатки Савчук І. В. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Шаміної Ю. А. від 19 листопада 2025 року (дата складання повного тексту судового рішення: 26 листопада 2025 року),

встановив:

В серпні 2025 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі КП ВМР «ВМТЕ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , за яким просило стягнути з неї заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 01 червня 2022 року по 30 квітня 2025 року у розмірі 4 517 грн 75 к., з яких 3 882 грн 65 к. заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії; 491 грн 38 к. інфляційні втрати; 143 грн 72 к. 3 % річних від простроченої суми заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що ОСОБА_1 є власницею житлового помешкання по АДРЕСА_1 , яке забезпечується послугами з постачання теплової енергії КП ВМР «ВМТЕ».

Підприємство є організацією, що надає населенню послуги з постачання теплової енергії та гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2019 року № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022).

ОСОБА_1 належним чином зобов`язання зі сплати послуг з постачання теплової енергії не виконала, у зв`язку з чим за період з 01 червня 2022 року по 30 квітня 2025 року виникла заборгованість в розмірі 4 517 грн 75 к.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року позов КП ВМР «ВМТЕ» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП ВМР «ВМТЕ» заборгованість у розмірі 4 517 грн 75 к., з яких: 3 882 грн 65 к заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії; 491 грн 38 к. інфляційні втрати, 143 грн 72 к. 3 % річних, а також 3 028 грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 як власниця житлового приміщення є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які фактично надавалися КП ВМР «ВМТЕ». Належне надання послуг та розмір заборгованості підтверджено розрахунками позивача й оборотною відомістю, які не були спростовані відповідачкою. Суд першої інстанції зазначив, що згідно з нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у визначені строки. Відсутність підписаного індивідуального договору не звільняє споживача від обов`язку оплати, тому що між сторонами з 01 листопада 2021 року діє публічний типовий договір приєднання. Доводи відповідачки про відключення квартири від мереж у 2007 році суд визнав безпідставними, оскільки не було надано належних доказів дотримання встановленого законодавством Порядку відключення споживачів від мереж централізованого опалення. Крім того обов`язок власника утримувати майно та оплачувати комунальні послуги виникає незалежно від факту його проживання у приміщенні.

В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_1 адвокатка Савчук І. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що ОСОБА_1 не проживає за адресою, щодо якої нараховано заборгованість, та не укладала з КП ВМР «ВМТЕ» жодних договорів чи заяв-приєднання. Квартира була від`єднана від мереж централізованого опалення ще у 2007 році, що підтверджується відповідним актом Державного підприємства «Вінницькі теплові мережі» від 14 листопада 2007 року та рішенням Вінницької міської ради від 29 листопада 1998 року про перепланування та влаштування автономного опалення. Через квартиру АДРЕСА_2 не проходить жоден стояк тепломереж, отже послуги з опалення фактично не надаються. Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 01 жовтня 2021 року та оборотна відомість не можуть вважатися належними доказами, тому що станом на дату договору квартира вже була від`єднана від мереж. Також суд першої інстанції не надав оцінки відсутності нарахувань за гарячу воду, які мали б бути здійснені за цим же договором. Крім того згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року у період дії воєнного стану заборонено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на заборгованість населення за житлово-комунальні послуги.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Судом встановлено, що КП ВМР «ВМТЕ» є організацією, що надає населенню послуги з постачання теплової енергії та гарячої води відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2019 року № 830 зі змінами та Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2019 року № 1182 зі змінами.

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 429579445 від 02 червня 2025 року.

З розрахунку за надані послуги з постачання теплової енергії за період з 01 червня 2022 року по 30 квітня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 перед КП ВМР «ВМТЕ» становила 4 517 грн 75 к., з яких 3 882 грн 65 к. заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії; 491 грн 38 к. інфляційні втрати; 143 грн 72 к. 3 % річних від простроченої суми заборгованості.

Між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг з постачання теплової енергії та оплати за неї.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За визначеннями, які наведені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та / або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» установлено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

У пункті 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву відповідає визначений в пункті 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами / тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між КП ВМР «ВМТЕ» та ОСОБА_1 відсутні належно оформлені договірні відносини у формі підписаного сторонами двостороннього документа. Позивач обґрунтовує вимоги Типовим індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії, який був оприлюднений 01 жовтня 2021 року та вважається договором приєднання.

Однак апеляційний суд зазначає, що вказаний Типовий договір не може бути підставою для виникнення зобов`язань у ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Як видно з матеріалів справи, зокрема з акта Державного підприємства «Вінницькі теплові мережі» від 14 листопада 2007 року, квартира АДРЕСА_3 була від`єднана від мереж централізованого опалення у встановленому законом порядку ще у 2007 році.

З огляду на вищевикладене, станом на дату запровадження Типового договору (01 жовтня 2021 року) об`єкт нерухомості відповідачки вже понад 14 років не був підключений до систем централізованого теплопостачання. Точка обліку та межа розділу внутрішньобудинкових мереж і мереж споживача у цій квартирі відсутні, факт надання послуги є технічно неможливим.

Оскільки обов`язок з оплати згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та статтей 901, 903 ЦК України виникає лише за фактично надану та спожиту послугу, а позивачем не доведено факт подачі теплової енергії до квартири відповідачки, нарахування заборгованості є безпідставним. Сама по собі наявність публічного договору приєднання не створює обов`язку платити за послугу, яка фізично не постачалася.

Отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у позові.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги відповідачки підлягають задоволенню, з КП ВМР «ВМТЕ» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 3 633 грн 60 к. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Окрім того представниця ОСОБА_1 адвокатка Савчук І. В. просила стягнути з позивача понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн 00 к. у суді апеляційної інстанції.

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

На підтвердження понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції до апеляційної скарги долучено:

- укладений між ОСОБА_1 та адвокаткою Савчук І. В. договір про надання правничої допомоги від 27 травня 2025 року;

- акт (виконаних робіт, наданих послуг) про надану професійну правничу допомогу адвокатом відповідно до договору про надання правничої допомоги від 27 травня 2025 року, відповідно до якого сторони погодили надання таких послуг та їх вартість: юридична консультація, складення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 19 листопада 2025 року 2 000 грн 00 к.;

- квитанцію до прибуткового касового ордеру № 17 від 22 грудня 2025 року про оплату гонорару за договором про надання правничої допомоги від 27 травня 2025 року.

З наданих документів встановлено, що розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги становив 2 000 грн 00 к.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000 грн 00 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 адвокатки Савчук І. В. задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У позові Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 2 000 (дві тисячі) грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Позивач: Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», , місцезнаходження: м. Вінниця, вул. 600-річчя, 13;

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: Л. О. Голота

Т. М. Шемета