Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3623/25 Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І.
Категорія 114 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Лугини О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 286/3623/25 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вачко В.І. у місті Овручі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав:

- заборонити перебувати в місці її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити йому наближатися до неї за місцем роботи в АДРЕСА_2 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;

- заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заяву мотивувала тим, що вона спільно проживала з ОСОБА_2 однієї сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 . Від спільного проживання у сторін є неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з заявницею, та двоє повнолітніх дітей, які проживають окремо.

Відносини в сім`ї не склалися і відсутнє взаєморозуміння.

Починаючи із грудня 2024 року сторони припинили спільне проживання. Заявниця разом із дитиною стала проживати за іншою адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач проживає в орендованому житлі. Проте протягом останніх двох років він регулярно вчиняє домашнє насильство, яке вона не в змозі терпіти. Це погрози різного характеру, в тому числі: психологічне насильство, залякування, приниження, образи нецензурними словами, нав`язування сепаратистських поглядів дитині. В більшості домашнє насильство відбувається в присутності дитини, чим завдається шкода її психічному здоров`ю.

З приводу домашнього насильства вона неодноразово зверталась із заявами до відділу поліції (26 грудня 2024 року, 04 вересня 2025 року, 07 вересня 2025 року, 10 вересня 2025)

Вважає, що зазнала домашнього насильства, тому просила видати щодо нього обмежувальний припис.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2025 року заяву задоволено повністю.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що сторони ще перебувають в шлюбі. Від спільного проживання мають трьох дітей, на даний час один син є неповнолітнім. Наміру розлучатися з ОСОБА_1 він не має, хоче зберегти сім`ю.

Вказує, що вони проживали спільно однією сім`єю. На даний час дружина з неповнолітнім сином проживає за іншою адресою. Дружина почала працювати в кафе «У ОСОБА_4 » та повертатися додому дуже пізно. В зв`язку з чим не приділяє належної уваги сім`ї, ігнорує його, як чоловіка, і тому у них виникали словесні конфлікти. Домашнього насильства він не вчиняв.

26 грудня 2024 року працівником поліції відносно нього був складений адміністративний протокол, про вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 .

Але у дійсності домашнє насильство він не вчиняв, між ними був лише словесний конфлікт.

14 березня 2025 року при розгляді вказаного адміністративного протоколу Овруцьким районним судом Житомирської області (справа № 286/35/25) провадження в адміністративній справі відносно нього за частиною 1 статті 173-2 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

04, 07 та 10 вересня 2025 року, ОСОБА_1 зверталася до Овруцького відділу поліції про вчинення ним домашнього насильства відносно неї.

У зв`язку з тим, що вказані факти не знайшли свого підтвердження, то працівниками поліції відносно нього не складалися адміністративні протоколи по заявам дружини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявник, як жертва насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому дійшов висновку про її обґрунтованість.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, враховуючи наступне.

Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте у суді першої інстанції перебуває на розгляді справа про його розірвання.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, заявниця разом з дитиною зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9, 10).

З приводу домашнього насильства заявниця неодноразово зверталась із заявами до відділу поліції, що підтверджується копіями Талонів повідомлень єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Так, 26 грудня 2024 року о 9.23 надійшла заява до РУ про те, що 26 грудня 2024 року о 9.10 за адресою: АДРЕСА_3 , на протязі останніх 6-ти місяців чоловік заявниці ОСОБА_2 , за місцем проживання вчиняє домашнє насильство, яке виражається психологічним тиском (а.с.3).

04 вересня 2025 року о 09.27 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 04 вересня 2025 року о 09.26 за адресою: АДРЕСА_1 , чоловік заявниці вчиняв психологічне домашнє насильство в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (на робочому місці) (а.с.4).

07 вересня 2025 року о 20.40 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 07 вересня 2025 року о 20.19 за адресою: АДРЕСА_1 , чоловік заявниці на даний час вчиняє психологічне насильство (а.с.5).

10 вересня 2025 року о 11.49 надійшла заява до РУ про те, що 10 вересня 2025 року о 11.45 за адресою: АДРЕСА_1 , з березня 2025 року громадянин ОСОБА_2 , вчиняє відносно заявниці та їх спільного сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , психологічне насильство (а.с.6).

Постановою Овруцького районного суду Житомирської області (справа № 286/35/25) від 14 березня 2025 року (справа № 286/35/25) при розгляді адміністративного протоколу відносно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 173-2 КУпАП провадження закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.19-21).

Щодо звернень ОСОБА_1 04, 07 та 10 вересня 2025 року до Овруцького відділу поліції про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, матеріали справи будь-яких процесуальних документів чи судових рішень не містять.

Згідно з частиною 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частина 2 статті 27 Конституції України закріплює, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII,домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частина 1 статті 1 Закону № 2229-VIII).

У пункті 7 частини 1 статті 1 Закону № 2229-VIIIпередбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 2229-VIIIдо спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

За правилами частин 2, 3 статті 26 Закону № 2229-VIIIобмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону № 2229-VIIIоцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Отже, в № 2229-VIIIвизначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом № 2229-VIII.

Пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні(частина 1 статті 350-6 ЦПК України).

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

При вирішенні питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 756/2072/18 (провадження N 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі N 756/11732/18 (провадження N 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі N 336/3551/18-ц (провадження N 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі N 766/13927/20-ц (провадження N 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі N 466/180/22 (провадження N 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі N 344/1732/23 (провадження N 61-6759св23), від 6 червня 2024 року у справі N 285/7922/23 (провадження N 61-5538св24).

У справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) Верховний Суд у постанові від 5 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, виснував, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у Кримінальному Кодексі України), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі існує тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису.

Згідно з частинами 1-4 статті 12, частинами 1 - 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо.

Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (частина 1, пункт 2 частина 2 статті 76 ЦПК).

Матеріали справи свідчать про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки, внаслідок чого виникають конфліктні ситуації.

Факт неприязних стосунків, наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, небажання зустрічей, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено такий висновок: Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.

Слід зазначити, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , вчиняє психічне насильство до заявниці, а також відносно свого сина, що свідчать про його жорстоке поводження з дитиною, вживанням ненормативної лексики, образ та приниження ОСОБА_1 суду не надано і таких не встановлено апеляційним судом.

Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанціїу відповідності до положень частини 1 статті 376 ЦПК України скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді