ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 березня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/835/20

Головуючий у першій інстанції Лобода Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/775/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Зеляк Ю.Г.,

учасники справи: заявник (боржник) ОСОБА_1 ,

стягувач ОСОБА_2 ,

заінтересована особа Бахмацький районний відділ державної виконавчої служби у Ніжинському районі Чернігівської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 07 січня 2026 року (провадження № 6/728/4/25) у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Ковалюх В.М. звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування посилався, що на виконанні у Бахмацькому районному відділі ДВС у Ніжинському районі Чернігівської області знаходиться виконавче провадження №79765175 з примусового виконання виконавчого листа №728/835/20, виданого Бахмацьким районним судом Чернігівської області 16.12.2025, яким встановлені порядок та способи участі баби та діда ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вихованні онука ОСОБА_4 .

Проте вказує, що ні в резолютивній частині рішення Бахмацького районного суду від 27.10.2020, ні у виконавчому листі від 16.12.2025 не зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язана вчинити якісь дії, тому виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання.

У заяві представник ОСОБА_1 адвокат Ковалюх В.М. просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №728/835/20, виданий Бахмацьким районним судом Чернігівської області 05.12.2025, яким встановлено порядок та способи участі діда та баби ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вихованні онука ОСОБА_4 .

Ухвалою Бахмацького районного суду від 07.01.2026 (провадження № 6/728/4/26) в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа від 05.12.2025 у справі № 728/835/20 таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Ухвала суду обґрунтована тим, що обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 у заяві не є підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки доводи про те, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які обов`язки за вказаним рішенням суду і виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання є необґрунтованими.

Також за висновком суду, рішення Бахмацького районного суду від 27.10.2020, яке було підставою для видачі виконавчого листа від 05.12.2025, не виконується ні добровільно, ні у ході виконавчого провадження, у зв`язку з цим, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з підстав, вказаних у заяві ОСОБА_1 , фактично позбавляє рішення суду обов`язковості виконання.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Ковалюх В.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Бахмацького районного суду від 07.01.2026 і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 .

За доводами апеляційної скарги оскаржувана ухвала є незаконною і необґрунтованою у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування незаконності оскаржуваної ухвали заявник посилається на те, що всупереч положенням п. 5 ч. 1, п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» ні в резолютивній частині рішення Бахмацького районного суду від 27.10.2020, ні у виконавчому листі від 05.12.2025 не зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язана вчиняти дії.

Також вказує, що враховуючи положення ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» ні в рішенні суду, ні у виконавчому листі не вказано, що ОСОБА_1 зобов`язана особисто доставляти свого неповнолітнього сина до місця проживання діда та баби, а лише встановлено право баби та діда брати участь у вихованні свого онука за його бажанням, а слово «побачення» у виконавчому листі у розділі «Після досягнення дитиною 6 років» відсутнє.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу часниками справи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання 11.03.2026 не з`явились, проте були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с. 205, 206, 209).

Від учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, заяви/клопотання не надходили.

Поштова кореспонденція (судова повістка), направлена на зареєстровану адресу проживання ОСОБА_2 , що підтверджується копією паспорта (а.с. 10), повернулась до апеляційного суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній » (а.с. 210), що згідно положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання з урахуванням належного повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 27.10.2020 Бахмацьким районним судом у справі №728/835/20 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення порядку та способу участі баби та діда у вихованні онука, було ухвалено рішення, згідно з яким позов був задоволений частково та встановлено наступні порядок та способи участі баби та діда ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вихованні онука ОСОБА_4 :

до досягнення дитиною 6 років, за участі матері дитини ОСОБА_5 : спілкуватися діду та бабі з онуком кожну першу та третю неділю щомісяця по 4 години в день з 14:00 год. до 18:00 год., у тому числі за місцем проживання позивачів з можливістю прогулянок по місту і відвідування закладів культури, з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування; забирати онука з дошкільного закладу у погоджені з матір`ю дитини дні, в тому числі і на одну годину раніше та приводити у помешкання матері до 19:00 год.; спільно з онуком відвідувати святкування днів народження, інших свят близьких родичів дитини по лінії батька з 12:00 год. по 17:00 год., незалежно від дня тижня, з урахуванням погодних умов, стану здоров`я дитини, режиму дня та харчування; мати побачення з онуком в дошкільному закладі освіти під час проведення свят, організованих вихователями або адміністрацією цього закладу;

після досягнення дитиною 6 років: у період навчального року - з урахуванням бажання дитини, кожну першу та третю суботу щомісяця по місцю фактичного проживання позивачів у АДРЕСА_1 з 12:00 год. суботи до 12:00 год. неділі з правом ночівлі онука, з можливістю прогулянок по місту і відвідування закладів культури; у період літніх канікул з урахуванням бажання дитини, кожний перший тиждень щомісяця цілодобово по місцю фактичного проживання Позивачів в АДРЕСА_1 з правом ночівлі онука та можливістю спільного відпочинку поза межами місця проживання; протягом всього часу спілкуватися діду та бабі з онуком засобами зв`язку (телефон, соціальні мережі тощо) з 14:00 год. до 20:00 год. (а.с. 121-129).

Зазначене рішення суду набрало законної сили 06.12.2020 і на підставі заяви ОСОБА_2 05.12.2025 Бахмацьким районним судом був виданий виконавчий лист (а.с. 144), на виконання якого державним виконавцем Бахмацького районного ВДВС у Ніжинському районі Чернігівської області 16.12.2025 було відкрито виконавче провадження № 79765175, боржником у якому є ОСОБА_5 (відповідачка у справі), а стягувачем ОСОБА_2 (один з позивачів у справі).

Судом також встановлено, що після ухвалення рішення суду ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що було встановлено державним виконавцем у процесі виконавчого провадження, а також те, що дитина проживає разом з ОСОБА_7 і саме на останню покладається обов`язок не чинити перешкоди у спілкуванні дитини з бабою та дідом згідно визначеного судом порядку та способу їх участі у вихованні онука.

Відмовляючи в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 у заяві не є підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки доводи про те, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які обов`язки за вказаним рішенням суду і виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання є необгрунтованими.

Також за висновком суду, рішення Бахмацького районного суду від 27.10.2020, яке було підставою для видачі виконавчого листа від 05.12.2025, не виконується ні добровільно, ні у ході виконавчого провадження, у зв`язку з цим, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з підстав, вказаних у заяві ОСОБА_1 , фактично позбавляє рішення суду ознаки здійсненності.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine, № 60750/00, § 43).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За змістом ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Аналізуючи вказане вище, слід зазначити, що наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після його видачі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на таке пред`явлення.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

Законодавець не дав чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у ст. 432 ЦПК України.

При цьому словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення (матеріально-правові обставини), наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність встановлення питань виконання судового рішення (процесуально-правові обставини).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у цій справі за заявою ОСОБА_1

ОСОБА_1 та її представник не навели у заяві та апеляційній скарзі доказів, які б стосувалися питань виконання судового рішення та виконавчого документа, урегульованих ст.432 ЦПК України, а у справі відсутні докази помилковості видачі виконавчого листа, невідповідності його змісту, формі, реквізитам такого документа, відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

Таким чином, законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

До підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Так, на ОСОБА_1 було покладено триваючий обов`язок, яким передбачено забезпечувати періодичну та систематичну участь діда ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком, і з огляду на це він не може бути виконаний одноразово чи в короткочасний проміжок.

У справі відсутній і факт припинення зобов`язання внаслідок виконання, проведеного належним чином.

При цьому, якщо у випадку набрання рішенням суду законної сили, яким визначено триваюче зобов`язання, зміняться обставини, що впливають на його обсяг, тривалість чи припинення, то кожна сторона має право, шляхом пред`явлення нового позову, вимагати таких зміни або звільнення від обов`язку.

Тобто у разі зміни обставин, наприклад, пов`язаних із віком дитини, учасники справи не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну порядку та способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду.

Необґрунтованими є доводи скарги про те, що ні в рішенні суду, ні у виконавчому листі не вказано, що ОСОБА_1 зобов`язана особисто доставляти свого неповнолітнього сина до місця проживання діда та баби, а лише встановлено право баби та діда брати участь у вихованні свого онука за його бажанням, а слово «побачення» у виконавчому листі у розділі «Після досягнення дитиною 6 років» відсутнє, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 5-9 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною. Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною. Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження. При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування. За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону. У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи заявника про те, що у рішенні суду не визначений спосіб участі діда у спілкуванні з дитиною, не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а врегулювання цього питання міститься в п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Апеляційний суд також враховує, що рішення, яким визначений порядок та спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні онука, набрало законної сили і учасниками справи не оскаржувалось та підлягає обов`язковому виконанню, а доводи заяви та апеляційної скарги не свідчать про те, що виконавчий лист на виконання зазначеного рішення було видано помилково або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або інших причин.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 при визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки заявником не надано доказів того, що виконавчий лист було видано помилково або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або інших причин, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Необхідним для позитивного вирішення питання щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є порушення прав боржника видачею виконавчого листа чи його виконанням.

У даній справі судом не встановлено будь-яких порушень прав та інтересів боржника.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бахмацького районного суду Чернігівської області від 07 січня 2026 року (провадження № 6/728/4/26) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12.03.2026.

Головуючий Судді: