Провадження № 22-ц/812/593/26
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2026 року м. Миколаїв

справа № 489/10417/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 23 грудня 2025 року під головуванням судді Кокорєва В.В., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 17 грудня 2018 року між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0, право вимоги за яким відповідно до укладеного договору факторингу між АТ «УКРСИББАНК» від 26 червня 2024 року № 2175 перейшло ТОВ «ФК «ЄАПБ».

За твердженням позивача, відповідачка умови кредитного договору від 17 грудня 2018 року №0 не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 95107 грн 39 коп., що складається з: 45983 грн 94 коп. заборгованість по основному боргу, 49123 грн 45 коп. заборгованість за відсотками, яку позивач просив стягнути.

Заочним рішенням Ленінського (нова назва Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2025 року позов задоволено.

Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року задоволено заяву представника відповідачки адвоката Коренко Т.В.- про скасування заочного рішення та призначено справу до судового розгляду.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 -адвокат Коренко Т.В. - вказала, що у матеріалах справи відсутні докази про реальне перерахування коштів за кредитним договором, а сам кредитний договір не є доказом реального боргового зобов`язання відповідно до вимог ст. 76-78, 80 ЦПК України. Крім того позивач не надав суду детального розрахунку заборгованості, який би дав змогу оцінити суми основного боргу та складових. Також вказує, що позивачем на підтвердження правонаступництва не надано належних та допустимих доказів.

У відповіді на відзив представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Ільїн А.С. - вказує, що позивач не має змоги надати суду виписку з особового рахунку, оскільки Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а позивач не є банком України, отже на нього дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються. В свою чергу відповідачкою не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а саме того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Також звертає увагу, що перерахування коштів на платіжні карти відповідачки за укладеним договором було безпосередньо здійснено оператором онлайн послуг платіжної інфраструктури, який не здійснює операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються.. Зі змісту кредитного договору вбачається, що жодної з умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було. Жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодився з Правилами надання коштів, відповідачем при укладенні кредитного договору висловлено не було. Договір факторингу між первісним кредитором та позивачем укладений у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент укладання цього договору, та ніяким чином не порушує права та законні інтереси відповідачки. Враховуючи те, що Реєстр боржників містить інформацію щодо великої кількості боржників, що є банківською таємницею, розкриття якої має здійснюватися у визначеному законом порядку, позивачем надано (Витяг) з Реєстру боржників, що містить лише дані відповідача, інші відомості були приховані за допомогою технічних засобів з метою захисту від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за договором №0 від 17.12.2018, яка станом на 17.12.2024 складає 95 107 грн. 39 коп., з яких: 45 983 грн 94 коп. заборгованість за основною сумою боргу, 49 123 грн. 45 коп. заборгованість за відсотками. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 3028 грн. 00 коп. судового збору. В задоволенні вимоги про стягнення витрат пов`язаних з розглядом справи відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася кредитна заборгованість у зазначеному позивачем розмірі, що підлягає стягненню. Відмовляючи у стягненні витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд виходив з того, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження таких витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Коренко Т.В. - посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначала, що суд першої інстанції помилково вважав, що надання фрагментів договору факторингу та витягу з реєстру прав вимоги є достатнім підтвердженням переходу права вимоги до позивача. Так окремі фрагменти договору факторингу унеможливлюють перевірку його повних умов, зокрема: обсягу відступлених прав, переліку боржників та конкретного включення до нього кредитного договору №0 від 17.12.2018, ціни відступлення (винагороди фактора) та факту її оплати. Крім того, позивач не надав доказів, що спірний договір відповідає ознакам саме договору факторингу, а не звичайного відступлення права вимоги (цесії). Відсутність доказів надання позивачем (фактором) фінансування АТ «Укрсиббанк» (клієнту) за плату свідчить про те, що правочин є звичайною цесією, для якої також потрібні повні докази оплати та обсягу прав. Таким чином, висновок суду про правонаступництво позивача є передчасним та необґрунтованим через ненадання належних і допустимих доказів. Крім того зазначає, що хоча позивач посилається на надіслане 04.07.2024 повідомлення про відступлення права вимоги, однак це повідомлення надіслано вже після укладення договору факторингу, тобто з порушенням строків, та не містить доказів передачі відповідачу документів, що засвідчують право вимоги. За практикою Верховного Суду у постанові від 23.09.2015 у справі №6 979цс15, боржник, який не отримав належних доказів переходу права вимоги, має право не виконувати зобов`язання новому кредитору до моменту надання таких доказів. Неповідомлення або неналежне повідомлення не звільняє боржника від обов`язку взагалі, але дозволяє висувати заперечення та не визнавати нового кредитора до усунення порушень. Суд першої інстанції ігнорував ці норми та практику, задовольнивши позов без перевірки виконання позивачем і первісним кредитором обов`язків за ст. 517 ЦК України. Також суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги на підставі наданого позивачем загального розрахунку заборгованості, який не містить деталізації нарахувань відсотків за періодами, руху коштів по рахунку, підтвердження щомісячного/щоденного обчислення відсотків на фактичний залишок заборгованості та правильності застосування ставки 55% річних. Такий розрахунок є неповним та не дозволяє перевірити його математичну і правову правильність, що порушує принципи змагальності та рівності сторін, а також обов`язок суду перевірити розрахунок заборгованості. Суд помилково вважав достатніми доказами підписання нібито відповідачем договору та факт часткових погашень, ігноруючи заперечення у відзиві щодо завищення відсотків та відсутності детального розрахунку. При цьому суд не витребував у позивача повну виписку по рахунку за весь період або детальний розрахунок, не призначив судову економічну експертизу для перевірки правильності нарахувань. Крім того, умова договору про процентну ставку 55% річних (як за готівковими, так і за безготівковими операціями) є несправедливою відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки створює істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживачеві. Ставка 55% річних значно перевищувала середньоринкові показники для споживчих кредитів у 2018 році (за даними НБУ, середня ставка за новими кредитами населенню у жовтні 2018 року становила близько 37,3% річних), що свідчить про її невідповідність принципу добросовісності та ринковим умовам на момент укладення договору. Умови договору про споживчий кредит, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законом, є нікчемними (ч. 5 ст. 12 Закону «Про споживче кредитування»). Враховуючи тривалий період прострочення (з 2021 року), нарахування відсотків за ставкою 55% призвело до того, що сума відсотків (49 123,45 грн.) перевищила основний борг (45 983,94 грн.), що є непропорційним та порушує принцип розумності і справедливості. За такого апелянт вважає висновок суду про задоволення позову в частині стягнення відсотків необґрунтованим.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується Реєстром підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасниками справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17 грудня 2018 року між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття та комплексне розрахункове-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування, відповідно до умов якого ліміт кредитування встановлюється у розмірі 15 000 грн.; строк користування кредитом: з 17.12.2018 року по 10.01.2021 року; процентна ставка на суму кредитної заборгованості за операціями отримання готівки - 55%, процентна ставка на суму кредитної заборгованості за безготівковими операціями - 55%, процентна ставка на суму кредитної заборгованості за безготівковими операціями протягом пільгового періоду - 0,00001%; абсолютне подорожчання кредиту - 1158,36 грн., реальна процентна ставка - 38,6%. Вказаний договір підписано відповідачем власноручним підписом (а.с. 5).

Окрім того, відповідачкою 17.12.2018 року також підписано Паспорт споживчого кредиту, умови якого дублюють умови договору №0 (а.с. 4).

АТ «УКРСИББАНК» належним чином виконувало свої зобов`язання за укладеним із ОСОБА_1 договором №0 від 17 грудня 2018 року, що підтверджуються наданою АТ «УКРСИББАНК» інформацію щодо відкритих у цьому банку на ім`я ОСОБА_1 карткових рахунків та випискою АТ «УКРСИББАНК» про рух коштів по рахунку клієнта ОСОБА_1 , з якої вбачається зарахування 17 грудня 2018 року на рахунок відповідачки 15 000 грн. та подальше користування нею кредитними коштами (а.с. 95-125).

За такого на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції вірно вважав доведеними факт укладання АТ «УКРСИББАНК» із ОСОБА_1 договору №0 від 17 грудня 2018 року, виконання кредитором своїх обов`язків за цим договором, а саме надання грошових коштів позичальнику ОСОБА_1 у розмірі та на умовах, встановлених договором. і такі обставини відповідачкою не спростовані.

Відповідно до доданої представником позивача до позовної заяви розрахунку заборгованості через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором №0 від 17.12.2018 року станом на 30.11.2024 утворилася заборгованість в сумі 95 107 грн 39 коп., з яких: 45 983 грн 94 коп. сума заборгованості за основною сумою боргу, 49 123 грн 45 коп. сума заборгованості за відсотками (а.с. 10).

З наданої АТ «УКРСИББАНК» виписки по рахунку клієнта вбачається, що відповідачка в порушення взятих на себе зобов`язань несвоєчасно та не в повному обсязі погашала кредитну заборгованість.

За такого, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно встановив, що згідно з наявними у справі доказами відповідно до ст. 526, 1054 ЦК України існують підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредиту в розмірі 45 983 грн 94 коп.

Щодо права позивача на стягнення з відповідачки такої заборгованості, суд першої інстанції вірно встановив, що таке право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відповідно до укладеного 26 червня 2024 року з АТ «УКРСИББАНК» Договору факторингу №275, відповідно до якого АТ «УКРСИББАНК» відступило позивачу своє право вимоги до боржників, в тому числі і до відповідачки, що підтверджується змістом витягу з цього Договору та витягом з Реєстру прав вимоги, долучених до матеріалів справи (а.с. 11-14, 75-77).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до пункту 2.2. укладеного 26 червня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» з АТ «УКРСИББАНК» Договору факторингу №275 права вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим договором відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржника перед Клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів та визначені в Реєстрі Боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді.

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги від 26 червня 2024 року до Договору факторингу № 275 від 26 червня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 17.12.2018 року на загальну суму 95 107 грн 39 коп., з яких: 45 983 грн 94 коп. сума заборгованості за основною сумою боргу, 49 123 грн 45 коп. сума заборгованості за відсотками. Вказаний витяг з Реєстру містить підписи уповноважених представників ТОВ «ФК «ЄАПБ» і АТ «УКРСИББАНК» та печатки цих Товариств.

Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, реєстрів боржників, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач належними та допустимими доказами довів той факт, що набув право вимоги до відповідачки за кредитним договором №0 від 17.12.2018 року.

Апеляційний суд вважає, що надані позивачем та завірені електронним підписом витяги з Договору факторингу та Реєстру права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.

Не спростовують цього і посилання апеляційної скарги на те, що позивачем не надано доказів здійснення фактором оплати за відступлені права вимоги.

Так, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У даній справі договір факторингу у встановленому законом порядку відповідачем не визнавався недійсними.

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).

За такого відсутність у матеріалах справи доказів здійснення фактором оплати за відступлені права вимоги не свідчать про недоведеність факу відступлення права грошової вимоги за укладеним із відповідачкою договором № 0 від 17.12.2018 року до позивача.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Між тим матеріали справи не містять доказів погашення відповідачкою кредитної заборгованості, що є предметом даного спору, первісному кредитору АТ «УКРСИББАНК».

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо недоведеності переходу до ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором - є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлена умовами кредитного договору процентна ставка в розмірі 55% річних є несправедливою відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки створює істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживачеві, в зв`язку із чим є нікчемною, - колегія суддів вважає безпідставними.

Так, статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України виокремлює два випадка недійсності правочинів: оспорюваний та нікчемний правочин.

Так, відповідно до наведеної норми права підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною п`ятою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку про те, що для визнання несправедливими певних умов правочину зі споживачем, він повинен звернутися до суду з відповідними позовними вимогами, наприклад, про кабальні (завідомо невигідні, несправедливі) умови договору тощо. Наведеними вище правовими нормами не встановлено можливість суду вважати такі умови нікчемними.

Статтею 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд не в праві давати оцінку справедливості тим чи іншим умовам кредитного договору та змінювати на цій підставі розмір нарахованих процентів без заявлення відповідних позовних вимог стороною договору, інакше порушується загальна засада цивільного законодавства - принцип свободи договору, передбачений пунктом 3 частини першої статті 3, статтею 627 ЦК України.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не витребував у позивача виписку по рахунку відповідачки або детальний розрахунок, оскільки таке спростовується матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи слідує, що позивачем на підтвердження розміру кредитної заборгованості була надана довідка про те, що станом на 26 серпня 2024 року ОСОБА_1 за договором №0 від 17.12.2018 року мала заборгованість у розмірі 95 107 грн 39 коп., що складається з: 45983 грн 94 коп. заборгованість по основному боргу, 49123 грн 45 коп. заборгованість за відсотками, яка була нарахована первісним кредитором АТ «УКРСИББАНК», вказаний розмір заборгованості в подальшому позивачем не змінювався та станом на 17.12.2024 року залишився в такому ж розмірі (а.с. 10).

Оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості містить тільки загальну суму заборгованості за тілом кредиту та процентами без зазначення порядку їх нарахування, враховуючи заперечення позивачки факту отримання кредитних коштів та розміру заборгованості, судом першої інстанції в порядку ч.7 ст. 81 ЦПК України 22 жовтня 2025 року була винесена ухвала про витребування доказів. Вказаною ухвалою у AТ «"УКРСИББАНК"» витребувано інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 карткового рахунку, відкритого у банку станом на 17.12.2018 року та щодо належності їй карткового рахунку № НОМЕР_1 , а також - - виписку по рахунку, відкритого на ім`я відповідачки в період з 17.12.2018 по 30.11.2024. Також вказаною ухвалою витребувано у ТОВ «ФК "ЄАПБ " детальний розрахунок заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.12.2018 та належним чином засвідчені документи, за яким до позивача перейшло право вимоги до Пушкаревої Г.С. (повний текст Договору факторингу №275 від 26.06.2024, реєстр боржників до вказаного договору).

Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про недоведеність ТОВ «ФК «ЄПАБ» своїх позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованість за відсотками в розмірі 49 123 грн 45 коп.

Як слідує з матеріалів справи на виконання вказаної ухвали АТ «УКРСИББАНК» було надано витребувані документи, тоді як позивач вимоги ухвали суду виконав частково, так і не надавши до суду детального розрахунку заборгованості за укладеним із відповідачкою кредитним договором.

Частиною десятою статті 84 ЦПК України встановлено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищевикладені вимоги процесуального закону, оскільки позивачем не було надано витребуваного судом розрахунку процентів, які ТОВ «ФК «ЄПАБ» просить стягнути з відповідачки, а надана ним при поданні позову довідка (яка має назву: «розрахунок заборгованості») містить тільки загальну суму заборгованості станом 26 червня 2024 року, яка є такою ж і станом на 17.12.2024 року, без зазначення порядку та періоду їх нарахування, що унеможливлює перевірити обґрунтованість позовних вимог про стягнення процентів в розмірі 49 123 грн 45 коп., зокрема чи нараховані вони у межах строку кредитування, який умовами кредитного договору обмежений 10 січня 2021 року, враховуючи що доказів зміни умов строку кредитування сторонами цього договору матеріали справи не містять, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність вказаних вимог.

За такого висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення процентів в розмірі 49 123 грн 45 коп. не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі, то відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині розміру стягнутої заборгованості підлягає зміні, шляхом зменшення її розміру до 45 983грн 94 коп.

Відповідно до ч. 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору за позовну заяву підлягає зміні, шляхом зменшення суми таких витрат до 1 464 грн 00 коп., тобто пропорційно до задоволених вимог (48,35%).

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 2 345 грн 95 коп. (51,65%) судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу.

Рішення суду в частині відмови у стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному порядку не було оскаржено, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в цій частині не переглядалось.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2025 року в частині розміру стягнення кредитної заборгованості та витрат зі сплати судового збору - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором №0 від 17.12.2018 року в розмірі 49 123 грн 45 коп. (сорок дев`ять тисяч сто двадцять три гривні сорок п`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» витрати по сплаті судового збору за позовну заяву в розмірі 1 464 грн 00 коп. (одна тисяча чотириста шістдесят чотири гривні).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційну скаргу в розмірі 2 345 грн 95 коп. (дві тисячі триста сорок п`ять гривень дев`яносто п`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку і випадках, передбачених 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 25 березня 2026 року