КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/5005/19 Головуючий у суді першої інстанції - Єросова І.Ю.
Номер провадження № 22-ц/824/2968/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Єросової І.Ю., у місті Києві, у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , на дії, рішення, бездіяльність (повідомлення) старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лукашової О.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії, бездіяльність та рішення старшого держаного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лукашової О.М., в якій просив зупинити дію оскаржуваної постанови про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 22 січня 2024 року, а також визнати таку постанову неправомірною та скасувати.

Дана скарга обґрунтовується тим, що 12 січня 2024 року головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Соколовою Ю.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3

22 січня 2024 року старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лукашовою О.М. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Скаржник вважає, що така постанова від 22 січня 2024 року винесена неуповноваженою особою, оскільки в рамках даного виконавчого провадження відсутні будь-які постанови чи доручення керівника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про передачу матеріалів провадження від виконавця Соколової Ю.С. до виконавця Лукашової О.М. Крім того, в матеріалах провадження також відсутня постанова державного виконавця Лукашової О.М. про прийняття даного виконавчого провадження.

Відсутність таких передавальних документів в рамках даного провадження підтверджується й відсутністю їх у Автоматизованій системі виконавчого провадження за допомогою ідентифікатора доступу.

Разом з тим, наразі дитина проживає з ним, а тому, перерахування на рахунок його матері (стягувача) аліментів суперечить інтересам дитини, оскільки аліменти є власністю дитини, а не його матері.

Враховуючи наведене, вважає, що належним способом усунення допущених порушень та відновлення його прав є саме скасування такої постанови.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити його скаргу в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала суду є немотивованою, оскільки не містить належної оцінки доводів скаржника та не обґрунтовує підстав їх відхилення.

Суд не надав правової оцінки постанові державного виконавця від 22 січня 2024 року про звернення стягнення на заробітну плату, якою передбачено утримання 50% доходу на погашення заборгованості та лише після цього - стягнення аліментів.

Водночас матеріали справи не містять доказів наявності заборгованості станом на дату винесення зазначеної постанови, зокрема відсутня довідка-розрахунок заборгованості за період з 12 січня 2024 року по 22 січня 2024 року. За відсутності проведеного розрахунку державний виконавець не мав підстав визначати наявність боргу та встановлювати 50 % утримання.

Крім того, вказує, що він систематично сплачує аліменти з моменту відновлення виконавчого провадження, добровільно ініціював відрахування із заробітної плати через роботодавця та додатково здійснював платежі на користь дитини, що підтверджує відсутність підстав для застосування спірних заходів.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 53 - 55 т. 15), на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, при цьому стягувач ОСОБА_2 11 березня 2026 року подала через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи їх без участі.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 12 січня 2024 року головним державним виконавцем Соколовою Ю.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1.

З 18 січня 2024 року остання перебуває у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

22 січня 2024 року державним виконавцем Лукашовою О.М. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до копії акта прийому-передачі незавершених виконавчих проваджень між державними виконавцями Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 18 січня 2024 року, з якого судом встановлено, що даним актом передано державному виконавцю Лукашовій О.М. від головного державного виконавця Соколової Ю.С. незавершене виконавче провадження НОМЕР_1 (порядковий номер 727).

Залишаючи без задоволення подану ОСОБА_1 скаргу на дії, рішення, бездіяльність (повідомлення) старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лукашової О.М., суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що скаржником не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б свідчили, що винесення державним виконавцем Лукашовою О.М. постанови від 22 січня 2024 року виходило за межі повноважень останньої, а також порушувало права скаржника.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про залишення без задоволення поданої скарги відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства в Україні (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

У відповідності із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Звертаючись до суду із скаргою, скаржник посилався на відсутність у матеріалах виконавчого провадження постанови або доручення керівника відділу державної виконавчої служби про передачу матеріалів виконавчого провадження виконавця Лукашовій О.М., а тому вважав, що постанова від 22 січня 2024 року винесена неуповноваженою особою, оскільки в рамках виконавчого провадження відсутні будь-які постанови чи доручення керівника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про передачу матеріалів провадження від виконавця Соколової Ю.С. до виконавця Лукашової О.М., а також відсутня постанова державного виконавця Лукашової О.М. про прийняття виконавчого провадження.

Крім того, у своїй скарзі скаржник посилався на п. 5 Інструкції організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

Разом з тим, Наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, що затверджував Інструкцію з організації примусового виконання рішень, втратив чинність. Замість нього діє нова редакція Інструкції, затверджена наказом Мін`юсту № 2831/5 від 29.09.2016 (зі змінами), яка регламентує діяльність виконавців.

Крім того, згідно п. 1 розділу 3 Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження (далі-Положення), затвердженого Наказом Міністерства юстиції № 2432/5 від 05 серпня 2016 року, в органі державної виконавчої служби здійснюється автоматичний розподіл виконавчих документів. Виконавчі документи розподіляються між державними виконавцями у довільному порядку із дотриманням черговості та з урахуванням встановленого коефіцієнта й кількості виконавчих проваджень, які перебувають на виконанні у державного виконавця, крім випадків, передбачених пунктами 6, 7 цього розділу.

Відповідно п.п. 14, 15 розділу 3 Положення рішення про взаємозамінність державних виконавців приймає керівник органу державної виконавчої служби та вносить таку інформацію до Системи. У разі внесення до Системи інформації про заплановану відсутність державного виконавця Системою в перший робочий день такої відсутності державного виконавця забезпечується передача незавершених виконавчих проваджень іншому державному виконавцю відповідно до взаємозамінності, про що державним виконавцем, якому передані виконавчі провадження, за допомогою Системи формується акт.

Як вбачається з матеріалів справи, що згідно із графіком взаємозаміни державних виконавців Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 13 вересня 2023 року Соколову Ю.С. у першу чергу замінює Лукашова О.М., який затверджений Начальником Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 18 т. 4)

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до акта прийому-передачі незавершених виконавчих проваджень між державними виконавцями Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 18 січня 2024 року, вбачається, що даним актом передано державному виконавцю Лукашовій О.М. від головного державного виконавця Соколової Ю.С. незавершене виконавче провадження НОМЕР_1 під порядковим номером 727, а саме судовий наказ № 759/5005/19, суд загальної юрисдикції, виданий 10 квітня 2019 року.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавством не передбачено вирішення питання про передачу матеріалів незавершеного виконавчого провадження від одного виконавця іншому шляхом винесення керівником окремої постанови чи видачі документа у вигляді доручення. Із Положення вбачається, що конкретна форма документа, яким визначається виконавець, котрий буде замінювати вибулого, чітко не закріплена.

Як зазначив суд першої інстанції із чим погоджується апеляційний суд, Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження не передбачає винесення виконавцем, у провадження якого надійшло незавершене виконавче провадження від взаємозамінного виконавця, окремої постанови, якою засвідчується факт його прийняття, а така передача матеріалів оформлюється саме актом.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що звертаючись із скаргою на дії, бездіяльність та рішення старшого держаного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лукашової О.М., в якій просив зупинити дію оскаржуваної постанови про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 22 січня 2024 року

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що апеляційний суд розглядає справи в межах доводів, наведених у скарзі на дії виконавця в суді першої інстанції.

Разом із тим, оскаржуючи ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року, якою залишено без задоволення скаргу на дії, бездіяльність та рішення старшого держаного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лукашової О.М., апелянтом в апеляційній скарзі наведені нові доводи, які не узгоджуються з попередніми, а тому вони не можуть братися до уваги, оскільки вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Невідповідність між доводами апеляційної скарги та скарги на дії державного виконавця (першої інстанції) може свідчити про недобросовісність сторони або зміну правової позиції, що в свою чергу відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки вони не були заявлені раніше.

Отже, залишаючи без задоволення скаргу суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 11 березня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв