УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2026 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді Єфіменко Н.В.,

за участі секретаря Лущан В.О.,

представника відповідача-1 Невгад Я.В.,

представника відповідача-2 Чеботаренко І.Я.,

представника відповідача-3 Ясинецької Ю.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Головного управління національної поліції у м. Києві, Головного управління національної поліції в Одеській області про скасування арешту та повернення вилученого майна,

встановив:

18 жовтня 2024 року до Київського районного суду м. Харкова на підставі ухвали Ковпаківського районного суду міста Суми від 20.09.2024 надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до НП України, ГУ НП у м. Києві, ГУ НП в Одеській області про скасування арешту майна та повернення вилученого майна.

26.11.2024 ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Глос М.Л. провадження у справі відкрите, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

09.01.2026 ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Єфіменко Н.В. справа прийнята до свого провадження, призначене підготовче засідання.

Представники відповідачів просили справу призначити до розгляду по суті.

Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення підготовчого засідання, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, справу просив призначити до судового розгляду по суті.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Розглянувши матеріали справи, суд зазначає:

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, про що зазначено у ч.1, ч.3 ст.3 ЦПК України.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, що передбачено ч. 1 ст.19 ЦПК України.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до ст.13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що передбачено ч.1 ст.321 ЦК України.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження, як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Судом встановлено, що Головним слідчим управлінням МВС України порушена кримінальна справа №24-24 стосовно ОСОБА_1 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

У рамках вищезазначеної справи, 16.04.2008 постановою слідчого накладений арешт на майно та цінності підозрюваного ОСОБА_1 .

Також, 21.08.2008 постановою слідчого накладений арешт на грошові кошти позивача у розмірі 3 400 доларів США та 220 грн.

Отже, арешт накладений на майно позивача під час дії КПК України 1960 року і до набрання чинності КПК України 2012 року.

12.03.2014 до ЄРДР внесені відомості за вищезазначеною кримінальною справою.

Відповідно до п.10 роз. XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Ця норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК України від 2012 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

16.12.2023 постановою слідчого СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області Бєліковою А.Л. кримінальне провадження №0012846 від 04.12.2023 за підозрою вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України у зв`язку із встановленням відсутності у діяннях складу кримінального правопорушення, закрите.

Таким чином, судом встановлено, що кримінальне провадження стосовно позивача розпочате за правилами КПК України 1960 року та закрите за правилами КПК України 2012 року.

Згідно з ч.1 ст.1 КПК України 2012 року порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються гл.17 КПК України 2012 року. За змістом ст.173 цього Кодексу питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Враховуючи, що кримінальне провадження стосовно позивача закрите за правилами КПК України 2012 року, то питання про скасування арешту слід вирішувати за правилами кримінального судочинства.

Керуючись ст. 255, 260 ЦПК України, суд,

постановив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Головного управління національної поліції у м. Києві, Головного управління національної поліції в Одеській області про скасування арешту та повернення вилученого майна, - закрити.

Ухвала набирає законної сили після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складений 17.03.2026.

Суддя Н.В. Єфіменко