Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3029/25 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І.Г.
Категорія 76 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Шалоти К.В.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №295/3029/25 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г.

в с т а н о в и в :

Позивач у березні 2025 року звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №149-ос/тр від 27.01.2025 «Про розірвання трудового договору в зв`язку із скороченням штату працівників». Зобов`язати КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської міської ради поновити його на посаді завідувача відділення кістково-гнійної хірургії з 31.01.2025 року. Стягнути з КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської міської ради на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2025 року по день фактичного поновлення на посаді, моральну шкоду у розмірі 29 230,00 грн та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 09.01.1991 по 31.01.2025 перебував у трудових відносинах з відповідачем - Комунальним некомерційним підприємством «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради, працював на посаді завідувача ортопедично-травматологічного відділення №2 (кістково-гнійне). Наказом відповідача за № 149-ос/тр від 27.01.2025 «Про розірвання трудового договору в зв`язку із скороченням штату працівників» позивача звільнено з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним з наступних підстав. Скорочення штату відбулося в результаті видання наказу від 26.11.2024 р. № 104-осн «Про реорганізацію та оптимізацію роботи ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна клінічна лікарня» шляхом об`єднання (злиття) ортопедично-травматологічного відділення №1 та ортопедично-травматологічного відділення № 2 (кістково-гнійне) та організацію на їх базі ортопедично-травматологічного відділення КНП «Обласна клінічна лікарня», у зв`язку з чим, на день видання наказу відповідач мав затвердити новий штатний розпис та ввести його в дію через 2 місяці. На момент попередження його про звільнення нового штатного розпису відповідачем не було прийнято та затверджено і йому не пропонувалися всі ті посади, які були у новоствореному відділенні та посади, які він міг займати як медичний працівник у лікарні. Звертав увагу, що фактично скорочення чисельності штату не відбулось, оскільки його посаду було замінено аналогічною, на яку призначено іншу особу ще до звільнення його з роботи. Відповідачем порушено вимоги частини другої статті 40, статті 49-2КЗпП України, оскільки після попередження про звільнення йому не були запропоновані всі вакантні посади, а в день звільнення взагалі не було запропоновано жодних вакантних посад. При звільненні відповідачем порушено норми трудового законодавства, які регулюють питання звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) та судову практику, якими передбачено обов`язок роботодавця при плановому вивільненні працівників скласти техніко-економічне обґрунтування причин скорочення та видати економічно обґрунтований наказ (з основної діяльності) про необхідність його проведення із зазначенням конкретних змін, які планується запровадити; причини цих змін; посади, які підлягають скороченню та запланована дата проведення скорочення.

Зазначав, що прийняття рішення про скорочення штату або чисельності працівників хоч і є правом роботодавця, однак таке право не є абсолютним, оскільки при звільненні необхідно дотримуватися вимог встановлених чинним законодавством. Крім того вважає, що відповідач грубо порушив норму ч.1 ст. 42 КЗпП України згідно якої відповідач мав врахувати, що переважне право в залишені на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а при рівних умовах перевагу мають працівники, які перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. На момент попередження позивача про звільнення відповідач порівняльного аналізу не проводив.

Вказував, що при прийняті рішення про об`єднання (злиття) двох різних відділень та скорочення однієї посади завідувача відділення, відповідач мав вирішити питання призначення на посаду завідуючого новоствореного відділення, але ця посада позивачу не пропонувалася і на момент його звільнення на цю посаду було призначено іншого працівника, який раніше працював ординатором і посада якого не скорочувалася.

Вважав, що при звільненні відповідачем було грубо порушено положення ст. 47 та ст.116 КЗпП України - не надано письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми і порушено строки проведення повного розрахунку. Відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Враховуючи вищевикладене, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 серпня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради про визнання незаконним наказу про звільнення, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 149-ос/тр від 27.01.2025 «Про розірвання трудового договору в зв`язку із скороченням штату працівників». Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача ортопедично-травматологічного відділення № 2 (кістково-гнійне) Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради з 31.01.2025 р.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 185 120,10 грн без урахування обов`язкових податків на доходи фізичних осіб та сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи, 7 000,00 грн моральної шкоди та 1 921,20 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що серед перелічених позивачем у позові та судом у тексті рішення усіх можливих порушень трудового законодавства та процедури звільнення працівника, суд першої інстанції встановив та застосував підставу для скасування наказу відповідача від 27.01.2025 року №149 ос/тр, яка полягає у тому, що «на момент попередження позивача про звільнення у зв`язку із скороченням посади, йому не була запропонована посада завідувача у новому ортопедично-травматологічному відділенні, яке входить до структури лікарні».

Іншою підставою для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, встановленою судом, є те, що «після реорганізації ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна лікарня» шляхом об`єднання ортопедично-травматологічного відділення №1 та ортопедично-травматологічного відділення №2 було створено ортопедично-травматологічне відділення КНП «Обласна лікарня» і тому відповідач повинен був запропонувати позивачу усі посади, які були у відділенні.

Заперечуючи проти таких встановлених судом підстав для прийняття оскаржуваного рішення вважає, що необхідно звернути увагу на поведінку позивача як до, так і після звільнення, згідно яких він вважав себе призначеним на посаду завідувача ортопедично-травматологічного відділення №2 пожиттєво і відповідно посаду завідувача, яку він займав, не можна скоротити, а його перевести на іншу посаду чи звільнити з роботи.

Вважає, що така позиція позивача є хибною, оскільки в чинному законодавстві посади не надаються «пожиттєво», а посадові обов`язки можуть бути припинені за певних умов, зокрема скороченням штату або ліквідацією установи.

Додає, що факторів, якими може бути зумовлена потреба у скороченні штатних одиниць чи зміні штатного розпису багато, проте при виникненні спору між працівником та роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення, а перевіряє наявність підстави для звільнення та дотримання відповідної процедури. Тому роботодавцю обов`язково слід вказати у своєму наказі про звільнення правильну підставу - відповідний вид скорочення.

Вказує, що як слідує зі змісту КЗпП, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника. При цьому Кодекс містить два прямих приписи: перший-звільнення із зазначеної підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу, другий-про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку роботодавця щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної ним посади.

Звертає увагу, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця, відповідач з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то роботодавець тільки тоді буде вважатися таким, що виконав вказаний обов`язок, якщо він запропонував працівнику всі вакантні посади (іншу роботу), які з`явилися протягом вказаного періоду до дня звільнення. Виключеннями з правил такого повідомлення та пропозиції є випадки, коли працівників вивільняють у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов`язані з виконанням заходів під час мобілізації, або на особливий період (воєнний стан), або у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Вказує, що звільнення позивача з роботи було крайнім заходом з огляду на дві обставини: у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин після реорганізації відділень та через принципове небажання позивача продовжувати працювати на запропонованих відповідачем умовах лікарем-ортопедом (при чому у найкращих умовах, які роботодавець має змогу запропонувати працівнику, незважаючи на його протиправну умисну поведінку по відношенню до керівництва та окремих колег і підлеглих).

Додає, що позивач також відмовився від усіх запропонованих відповідачем вакансій, висловивши бажання залишитись лише на посаді завідувача відділення, висловлюючи цим своє не бажання продовжувати працювати на змінених умовах праці, тому відповідач вправі та вимушений звільнити його з роботи за ч. 1 ст.40 КЗпП.

Що стосується обов`язкового пропонування позивачу посади завідувача новоствореного ортопедично-травматологічного відділення, зазначає, що ч.1 ст.42 КЗпП України, на яку посилається помилково та безпідставно суд в оскаржуваному рішенні, встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Тобто, реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, відповідно застосування положень ст.42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Вказує, оскільки наказом №1623-ос/тр від 26.11.2024р.; 233-к про внесення змін до штатного розпису, скорочення штатної чисельності, було скорочено всі посади у двох ортопедично-травматологічних відділеннях, які реорганізуються, у тому числі і посада, яку займав позивач, положення ч.2 ст.49-2 КЗпП України щодо переважного права позивача на залишення на роботі застосуванню до спірних правовідносин, на думку представника, не підлягають. Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Звертає увагу, що власник не зобов`язаний пропонувати працівнику, посада якого скорочується, посаду завідувача в новому відділенні, створеному шляхом об`єднання. При об`єднанні відділень трудові договори працівників продовжуються, але це не означає автоматичного збереження посади чи обов`язкове її запропонування. При створенні нової посади роботодавець має право призначити будь-кого з працівників на свій розсуд, якщо кандидат відповідає кваліфікації та вимогам нової структури.

Додає, що у загальному випадку працедавець має право самостійно вирішувати питання про призначення на посади, якщо це не суперечить трудовому законодавству та колективному договору. Якщо посада завідувача новоствореного відділення була заміщена відповідно до встановлених процедур (наприклад через конкурс, переведення, просування по службі), то відсутність пропозиції іншому працівнику, який потенційно міг би претендувати на цю посаду, не є порушенням. До того ж, позивач не звертався до відповідача із заявою про прийняття його на роботу в порядку визначеному ст.42-1 КЗпП.

Зазначає, що в даному випадку позивачу було доведено саме 26.11.2024 в присутності колективу про наступне звільнення 31.01.2025, тобто через два місяці після попередження про можливе звільнення та відразу запропоновано посаду лікаря-ортопеда, від якої він категорично принципово відмовився, як і від інших запропонованих вакантних посад. За таких обставин, висновки суду першої інстанції про порушення відповідачем процедури звільнення позивача, не відповідають дійсності.

Вказує, що не відповідають задоволенню і вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 серпня 2025 року без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що представник скаржника свою позицію обґрунтовує тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального права і при його звільненні не було порушено норм чинного законодавства, яке регулює питання звільнення працівника за п.1 ст.40 КЗпП України, так як не звертався до відповідача із заявою про прийняття його на роботу в порядку ст.40-1 КЗпП України, а власник не зобов`язаний пропонувати працівнику, посада якого скорочується, посади у новоствореному відділенні.

Проте, дані твердження представника скаржника на думку позивача, є безпідставними, надуманими та спростовуються письмовими доказами, які є в матеріалах справи, суперечать нормам чинного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду по аналогічним справам, серед яких письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків.

Вказує, що в апеляційній скарзі представник відповідача ніяким чином не спростував висновку про те, що «на момент попередження позивача про звільнення у зв`язку із скороченням посади, йому не була запропонована посада завідувача у новому ортопедично-травматологічному відділенні, яке входить до структури лікарні» та те, що «після реорганізації ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна лікарня» шляхом об`єднання ортопедично-травматологічного відділення №1 та ортопедично-травматологічного відділення №2 було створено ортопедично-травматологічного відділення КНП «Обласна лікарня» і тому відповідач повинен був запропонувати позивачу усі посади, які були у відділенні.

Додає, що було встановлено місцевим судом та не спростовано відповідачем, що на момент попередження його про звільнення відповідач пропонував йому вибірковий і неповний перелік посад, які були у штатному розписі та які він міг займати. На момент попередження його про звільнення у зв`язку із скороченням посади, яку він займав, йому не була запропонована посада завідувача у новому ортопедично-травматологічному відділенні, яке входить до структури лікарні, а також багато інших посад, що були вакантними.

Звертає увагу, що судом були детально досліджені питання, які мали суттєве значення для встановлення дійсних обставин справи та прийняття законного рішення по суті спору, зокрема, було встановлено, що у наказі №104-осн від 26.11.2024 року «Про реорганізацію та оптимізацію роботи ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна лікарня» шляхом об`єднання (злиття) ортопедично-травматологічного відділення №1 та ортопедично-травматологічного відділення №2 (кістково-гнійне) та організацію на їх базі ортопедично-травматологічного відділення КНП «Обласна клінічна лікарня» відсутнє будь-яке техніко-економічне обґрунтування причин скорочення та необхідності у зв`язку з цим проведення скорочення, а метою наказу вказано «стратегічні плани, визначені цілі та завдання КНП «Обласна лікарня».

Вказує, що при дослідженні штатних розписів лікарні станом на 01.10.2024, станом на 15.11.2024 та станом на 02.01.2025 судом було встановлено, що відповідач не проводив скорочення чисельності чи штату працівників. З моменту попередження його про звільнення 26.11.2024 у зв`язку із скороченням штату та до самого звільнення з роботи з 31.01.2025 штат працівників КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» ЖОР залишався незмінним - 1685,50 штатних одиниць. Змінювався лише місячний фонд заробітної плати.

Як вбачається з рішення суду, відповідачем не вказувалося на доцільність скорочення, а було досліджено питання наявності підстави для звільнення та дотримання відповідної процедури. Вважає, що відповідачем були допущені порушення при його звільненні з роботи, з урахуванням висновків Верховного Суду по аналогічним справам суд виніс цілком законне рішення про поновлення його на роботі. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач та його представник просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради та займав посаду завідувача ортопедично-травматологічного відділення № 2 (кістково-гнійне) Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради до 31.01.2025 (а.с.12-19 т.1).

Згідно попередження від 26.11.2024 р. № 1624-ос/тр про наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією та оптимізацією роботи ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна лікарня» шляхом об`єднання (злиття) ортопедично-травматологічного відділення № 1 та ортопедично-травматологічного відділення № 2 (кістково-гнійне) за підписом в.о. генерального директора Олександра Веселовського із посиланням на скорочення посади завідувача ортопедично-травматологічного відділення № 2 та про наступне звільнення за пунктом 1статті 40 КЗпП України, позивача ОСОБА_1 попереджено про наступне можливе звільнення з роботи за скороченням штатів з 31.01.2025 року (а.с.22 т.1).

Водночас позивачу ОСОБА_1 у попередженні запропоновано вакантні посади, які були у відповідача на момент повідомлення позивача про звільнення з роботи.

Наказом від 27.01.2025 р. № 149-ос/тр позивача звільнено із займаної посади з 31.01.2025 р. за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою винесення даного наказу зазначено наказ від 26.11.2024 р. № 1623-ос/тр «Про скорочення штату працівників і внесення змін до штатного розпису», попередження від 26.11.2024 ОСОБА_1 про наступне звільнення за скороченням штатів зі списком вакантних посад, наказ № 1624-ос/тр від 26.11.2024 р. щодо попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення за скороченням штатів, лист від 13.01.2025 р. № 34 про наявність додаткових вакантних посад в лікарні (а.с.21 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки на підприємстві у відповідача з моменту попередження до винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 були наявні посади, які могли бути запропоновані позивачу, виходячи з його освіти та кваліфікації, отже роботодавцем не виконано обов`язок, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2025 по 08.08.2025 в сумі 185 120,10 грн. Також, районний суд, з урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав, що позові вимоги в частині стягнення моральної шкоди, яка заподіяна порушенням його трудових прав, слід задовольнити частково у розмірі 7 000,00 грн.

Колегія апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша третя статті 49-2 КЗпП України).

Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді завідувача ортопедично-травматологічного відділення №2 (кістково-гнійне) Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради до 31.01.2025 (а.с.12-19 т.1).

Відповідно до попередження від 26.11.2024 р. № 1624-ос/тр про наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією та оптимізацією роботи ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна лікарня» шляхом об`єднання (злиття) ортопедично-травматологічного відділення № 1 та ортопедично-травматологічного відділення № 2 (кістково-гнійне) за підписом в.о. генерального директора Олександра Веселовського із посиланням на скорочення посади завідувача ортопедично-травматологічного відділення № 2 та про наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 31.01.2025 року (а.с.22).

Водночас позивачу ОСОБА_1 у попередженні запропоновано вакантні посади, які були у відповідача на момент повідомлення позивача про звільнення з роботи.

Наказом від 27.01.2025 р. № 149-ос/тр позивача звільнено із займаної посади з 31.01.2025 р. за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Підставою винесення даного наказу зазначено наказ від 26.11.2024 р. № 1623-ос/тр «Про скорочення штату працівників і внесення змін до штатного розпису», попередження від 26.11.2024 ОСОБА_1 про наступне звільнення за скороченням штатів зі списком вакантних посад, наказ № 1624-ос/тр від 26.11.2024 щодо попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення за скороченням штатів, лист від 13.01.2025 № 34 про наявність додаткових вакантних посад в лікарні (а.с.21).

З огляду на зміст наказу №149-ос/тр від 27.01.2025 та посилання у ньому на норми трудового законодавства, позивач був звільнений з посади за скороченням штату за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, яке відбулося в результаті видання наказу від 26.11.2024 р. № 104-осн «Про реорганізацію та оптимізацію роботи ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна клінічна лікарня» шляхом об`єднання (злиття) ортопедично-травматологічного відділення №1 та ортопедично-травматологічного відділення №2 (кістково-гнійне) та організацію на їх базі ортопедично-травматологічного відділення КНП «Обласна клінічна лікарня».

Зі змісту підпункту 4 пункту 4 наказу від 26 листопада 2024 року №104-осн «Про реорганізацію та оптимізацію роботи ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна клінічна лікарня» шляхом об`єднання (злиття) ортопедично-травматологічного відділення №1 та ортопедично-травматологічного відділення №2 (кістково-гнійне) та організацію на їх базі ортопедично-травматологічного відділення КНП «Обласна клінічна лікарня», вбачається, що начальнику відділу кадрів Кравчук Л.С. наказано підготувати до 28.01.2025 наказ про призначення лікаря-ортопеда травматолога ОСОБА_2 на посаду завідувача новоствореного ортопедично-травматологічного відділення (а.с.50-51 т.1).

Наказом від 17 січня 2025 року № 97-ос/тр «Про кадрові питання» ОСОБА_2 лікаря-ортопеда-травматолога ортопедично-травматологічного відділення №1 переведено на посаду завідувача ортопедично-травматологічного відділення КНП «Обласна клінічна лікарня» з 17 січня 2025 року (а.с.182 т.1).

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до підпункту «а» частини 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Прийняття рішення про скорочення штату або чисельності працівників хоч і є правом роботодавця, однак таке право не є абсолютним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 641/1334/23 від 28 серпня 2024 року зроблено висновок, що однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, в1ід 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).

Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які зможуть надати працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Встановивши під час розгляду справи, що у відповідача у період з моменту попередження позивача про вивільнення до часу його звільнення, у зв`язку з реорганізацією ортопедично-травматологічної служби КНП «Обласна клінічна лікарня» шляхом об`єднання (злиття) ортопедично-травматологічного відділення №1 та ортопедично-травматологічного відділення № 2 (кістково-гнійне), з`явилась вакантна посада - завідувача новоствореного ортопедично-травматологічного відділення КНП «Обласна клінічна лікарня», яка не була запропонована ОСОБА_1 та яку він виявив бажання зайняти, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України через недотримання відповідачем вимог закону щодо процедури звільнення, чим порушено трудові права позивача, які підлягають судовому захисту.

При цьому стороною відповідача під час розгляду справи не було надано будь-яких доказів неможливості переведення позивача на цю вакантну посаду.

Доводи апеляційної скарги, що при створенні нової посади роботодавець має право призначити на цю посаду будь-кого з працівників на свій розсуд, якщо кандидат відповідає кваліфікації та вимогам нової структури, та те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про прийняття його на посаду в порядку ст.42-1 КЗпП України, колегія апеляційного суду відхиляє, оскільки дане твердження апелянта є безпідставним, надуманим, спростовується наданими письмовими доказами, суперечить нормам чинного законодавства та наведеній усталеній практиці Верховного Суду. Крім того норма статті 42-1 КЗпП України застосовується лише тоді, коли роботодавець після раніше проведеного ним скорочення чисельності або штату та звільнення працівників знову здійснює прийняття працівників на роботу.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 32 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення па користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

За весь період з 01 лютого 2025 року по 08 серпня 2025 року сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 185 120,10 грн, виходячи з розрахунку: 1 371,26 грн. (середньоденна заробітна плата позивача згідно довідки від 31.03.2025 №67) х 135 робочих днів у період вимушеного прогулу.

На підставі встановленого, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідно до ст. 235 КЗпП України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 лютого 2025 року по 08 серпня 2025 року в розмірі 185120,10 грн з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів з вказаної суми при її виплаті.

Колегія суддів погоджується із проведеним судом першої інстанції обрахунком розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Разом з тим, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яке проводиться у разі, якщо порушення законних прав особи призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що йому спричинена моральна шкода, а саме у зв`язку з незаконним звільненням переніс психологічний стрес, що призвело до погіршення його стану здоров`я. Почав страждати безсонням, відчуває постійно нервову напругу, підвищену втомлюваність, виникли проблеми з рідними та знайомими. У зв`язку з цим він позбавлений можливості жити повноцінним життям. Вказані позивачем обставини відповідачем не спростовані.

Суд першої інстанції вірно встановив, що внаслідок порушення права позивача на працю йому спричинено моральних страждань.

При визначенні розміру компенсації на відшкодування моральної шкоди районний суд, врахувавши конкретні обставини справи, тяжкість вимушених змін у житті позивача, які пов`язані з незаконним звільненням, вимоги розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовну та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 7 000, 00 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання незаконним наказу № 149-ос/тр від 27.01.2025 р. «Про розірвання трудового договору в зв`язку із скороченням штату працівників», поновлення позивача на посаді завідувача ортопедично-травматологічного відділення № 2 (кістково-гнійне) Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради з 31.01.2025, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2025 року по 08 серпня 2025року в розмірі 185 120,10 грн без урахування обов`язкових платежів та 7 000,00 грн моральної шкоди.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 серпня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 березня 2026 року.

Головуючий Судді