Справа № 466/3731/25 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2620/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2025 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У квітні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Бізнес Позика» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання кредиту №476570-КС-004 від 01.03.2024 року в розмірі 32260 грн. 80 коп, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10000 грн., суми прострочених платежів по процентах - 20760 грн. 80 коп., суми прострочених платежів за комісією - 1500 грн.

Позов обгрунтовано тим, що 01.03.2024 року між позивачем та відповідачем укладено договір №476570-КС-004 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 10000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правилами про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,16395% за кожен день користування кредитом. Пунктом 2 договору кредиту визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно з графіком платежів. Пунктом 3 договору кредиту встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов зазначеного договору.

Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав, надав відповідачці грошові кошти в розмірі 10000 грн., шляхом перерахування на її банківську картку № НОМЕР_1 , яку нею вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті, однак, відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась спірна заборгованість, яку позивач просить стягнути в примусовому порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором №476570-КС-004 в розмірі 21500 грн., що складається з: 10000 грн. - основної заборгованості, 10000 грн. - заборгованості за процентами, 1500 грн. - суми прострочених платежів за комісією.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив позивач ТОВ «Бізнес Позика», просив його змінити в частині стягнення з відповідача суми прострочених платежів по процентах, збільшивши її з 10000 грн. до 20760 грн. 80 коп.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості по процентах, покликаючись на ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, зокрема, вважає, що висновки суду базуються на хибному ототожненню ним процентів, які нараховуються протягом строку кредитування у відповідності до норм ЦК України в якості правомірної плати за користування кредитними коштами, та процентів, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання, тобто у випадку, коли сума кредиту за кредитним договором не повертається позичальником у визначений ним строк; помилковості сприйняття норм ЦК України, ЦПК України та існуючої судової практики щодо можливості зменшувати розмір процентів за кредитним договором, які нараховуються протягом строку кредитування.

Звертає увагу на те, що штрафні санкції та проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не нараховувались та не включені до позовних вимог.

Зауважує, що в пункті 3.2.3 договору сторони визначили обов`язковий графік платежів за договором, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватись і застосовуватиметься знижена процентна ставка. Зокрема, було погоджено, що якщо позичальник сплачує заборгованість згідно графіка платежів, то необхідно буде сплатити 21040 грн., з яких: 9540 грн. - процентів. Однак, оскільки боржником не було сплачено жодного платежу на погашення кредиту за договором №476570-КС-004 про надання кредиту, чим порушено зобов`язання, встановлені договором, що цілком закономірно призвело до подорожчання кредиту і збільшення процентної ставки - що чітко і зазделегідь було погоджено сторонами кредитного догору у п.3.2.2 договору.

Підсумовуючи, зазначає, що проценти за користування кредитом у загальній сумі 20760 грн. 80 коп. включають в себе нараховані за зниженою (пільговою) процентною ставкою 1,16395000% у сумі 2560 грн. 80 коп. у період з 01.03.2024 року по 22.03.2024 року (включно) та проценти, нараховані за стандартною процентною ставкою 2,000000%, в сумі 18200 грн. у період з 23.03.2024 року по 31.06.2024 року (включно).

Наголошує, що долучений стороною позивача розрахунок заборгованості повінстю відповідає умовам договору, а розмір нарахованих процентів відповідає нормам ст.ст.1048, 1050, 1056-1 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 17.02.2026 року, є дата складення повного судового рішення - 27.02.2026 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.03.2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №476570-КС-004 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.2.1 договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 10000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та правилами надання споживчих кредитів; строк, на який надається кредит, - 16 тижнів; стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,0000000%; знижена процентна ставка за кредитом в день: 1,1639500%, фіксована; комісія за надання кредиту - 1500 грн.; загальний розмір наданого кредиту - 10000 грн.; термін дії договору - до 21.06.2024 року; орієнтовна загальна вартість кредиту - 21040 грн.; орієнтовна реальна річна процентна ставка - 12297,45%.

Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-5945 01.03.2024 року о 16:48:15, який був надісланий на номер телефону НОМЕР_2 .

Також додано пропозицію (оферту) укласти договір №476570-КС-004 про надання кредиту та прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладання договору №476570-КС-004 про надання кредиту, а також паспорт споживчого кредиту, в яких містяться основні умови кредитування, інформація щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, аналогічні договору про надання кредиту. Крім того, в паспорті споживчого кредиту в розділі 5 міститься графік платежів.

До матеріалів справи також долучено витяг з анкети клієнта ОСОБА_1 , в якому зазначені всі анкетні дані відповідача та інформація стосовно бажаного кредиту.

При цьому, приймаючи умови договору, відповідач ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомлена з договором, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно їх дотримуватися (розділ 7 договору кредиту).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 31.03.2024 року у відповідачки утворилась заборгованість за договором №476570-КС-004 про надання кредиту в розмірі 32260 грн. 80 коп., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10000 грн.; суми прострочених платежів по процентах - 20760 грн. 80 коп.; суми прострочених платежів за комісією - 1500 грн.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається в письмовій формі.

При цьому, частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку, електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказав, що важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Як вбачається з матеріалів справи, договір №476570-КС-004 про надання кредиту від 01.03.2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено у вигляді електронного документу із застосуванням електронного підпису (UA-5945).

Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема, ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, електрону адресу, адресу місця реєстрації (проживання), номер телефону, номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти. Дані обставини стверджуться витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи - www.my.tpozyka.com.

ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого позикодавець надіслав їй за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який вона використала для підтвердження підписання договору позики.

Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, розмір процентів, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, підписанням договору №476570-КС-004 про надання кредиту від 01.03.2024 року, ОСОБА_1 підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Без вчинення вказаних вище дій, зокрема, надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі, номеру телефону та/або електронної пошти для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення договору №476570-КС-004 від 01.03.2024 року.

Подібні за змістом правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі №757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі №212/10457/21.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

В порушення вимог закону та умов договору, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи договір №476570-КС-004 про надання кредиту від 01.03.2024 року сторони погодили, що загальна сума отриманого кредиту, з розрахунку на 16 тижнів, зі сплатою процентів у розмірі 1,1639500% в день та комісії за надання кредиту, становить 21040 грн.

У п.2.11 договору передбачено, що денна процентна ставка становить 0,98% .

Разом з тим, сторони передбачили, що реальна річна процентна ставка, денна процентна ставка, загальні витрати за кредитом та орієнтовна загальна вартість наданого кредиту обчислені на припущенні, що позичальник буде дотримуватись графіку платежів, який вказаний у п.3.2.3 та додатку №1 до договору, і буде застосовуватись знижена процентна ставка, а інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними і застосовуватимуться протягом строку дії договору.

Згідно з п.3.2.3, сторони на момент укладення договору встановили наступний графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватись.

Відповідачка не виконувала графік погашення заборгованості, що і призвело до збільшення суми нарахованих процентів відносно орієнтовної суми, яка зазначена у графіку погашення заборгованості.

Відповідно до умов договору, перший плановий платіж згідно графіку погашення заборгованості, визначеного відповідно до п.3.2.3, мав бути здійснений 15.03.2024 року, проте, такий не був здійснений, як і всі наступні.

Тобто, виходячи з положень п.п.2.4, 3.2.2, 3.2.3 договору, починаючи з восьмого дня прострочення, нарахування процентів мало здійснюватися ТОВ «Бізнес Позика» за стандартною процентною ставкою - 2,00000000% в день.

Як вбачається з наданих суду розрахунків, нараховані ТОВ «Бізнес Позика» проценти в сумі 20760 грн. 80 коп. включають в себе проценти, нараховані за зниженою процентною ставкою 1,1639500%, та проценти, нараховані за стандартною процентною ставкою 2,00000000%, що узгоджено між сторонами.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із того, що розмір процентів за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, що в результаті становить 20760 грн. 80 коп., є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже, тіло кредиту становить лише 10000 грн.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі №725/5919/19 та інших.

Отже, під час укладення договору №476570-КС-004 про надання кредиту від 01.03.2024 року ОСОБА_1 була достеменно обізнана про розмір процентів, порядок їх сплати та інші істотні умови договору, добровільно уклала цей договір та користувалася отриманими коштами.

Під час розгляду даної справи ОСОБА_1 не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами, зокрема, у зв`язку з їх невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», тому висновки суду першої інстанції в цій частині не грунтуються на вимогах п.6 ст.3, ч.2 ст.13, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України, а також ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, перевіряючи наданий стороною позивача розрахунок заборгованості в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів вважає, що в ТОВ «Бізнес Позика» відсутні підстави для стягнення заборгованості по процентам в повному обсязі, оскільки така була нарахована з порушенням вимог чинного законодавства.

Так, 22.11.2023 року прийнятий Закон України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року.

Вказаним Законом внесено зміни та доповнення і до Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 року «Про споживче кредитування».

Зокрема, ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частинами 4 та 5, якими визначено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х100%, де: ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК -загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.

Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Враховуючи, що самим Законом України від 22.11.2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набрав чинності 24.12.2023 року, а кредитний договір укладено 01.03.2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, тому нарахування процентної ставки слід розраховувати у відповідності до чинного законодавства у розмірі 1%.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Таким чином, умови укладеного між сторонами договору (п.2.4) щодо встановлення фіксованої денної процентної ставки 2,000% (стандартна) та 1,16395000 % (знижена) є нікчемними відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки на дату його укладення - 01.03.2024 року максимальний допустимий розмір такої ставки, визначений ч.5 ст.8 цього Закону, становив лише 1%.

Отже, з урахуванням максимальної денної процентної ставки, що визначена ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», розмір заборгованості за процентами, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика», становить 11200 грн. (10000 грн.*1%*112 (днів)).

В іншій частині, нарахована ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість по процентам стягненню не підлягає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення в частині визначення розміру заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, необхідно змінити, збільшивши його з 10000 грн. до 11200 грн. та, відповідно, збільшивши загальний розмір стягуваної заборгованості за кредитним договором із 21500 грн. до 22700 грн., з яких: 10000 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 11200 грн. - сума прострочених платежів по процентах, 1500 грн. - сума прострочених платежів за комісією.

Відповідно до статті 141 ЦПК України та враховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом - збільшення розміру задоволених позовних вимог позивача (70%), розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, повинен становити 1695 грн. 68 коп., а отже, рішення суду першої інстанції в цій частині також необхідно змінити.

В іншій частині, підстав для скасування чи зміни рішення суду немає.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги позивача, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2543 грн. 52 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, також підлягають стягненню з відповідачки.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості по процентам та загального розміру заборгованості за договором №476570-КС-004 про надання кредиту, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», змінити, збільшивши розмір заборгованості по процентам до 11200 гривень та збільшивши загальний розмір заборгованості до 22700 гривень.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2025 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», змінити, визначивши його у розмірі 1695 гривень 68 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2543 гривень 52 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 27 лютого 2026 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич