Справа № 331/2038/24
Провадження № 2-п/331/23/2026
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року місто Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого-судді Антоненко М.В.,

за участю секретаря Волотко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі у режимі відеоконференцзв`язку заяву представника ОСОБА_1 адвоката Скочко Ольги Анатоліївни про перегляд заочного рішення суду від 18.12.2025 року по цивільній справі № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

02.02.2026 року представник ОСОБА_1 адвокат Скочко Ольга Анатоліївна звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду від 18.12.2025 року по цивільній справі № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заяви зазначено, що в провадженні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя перебувала цивільна справа № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Як їй стало нещодавно випадково відомо, суд прийняв 18.12.2025 року у зазначеній цивільній справі заочне рішення:

1. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

2. В порядку поділу спільного майна подружжя припинити право власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на транспортний засіб FORD MONDEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2011, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 .

3. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати одноособово право власності за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на транспортний засіб FORD MONDEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2011, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 .

4. В порядку поділу спільного майна подружжя залишити право власності на грошові кошти, які перебувають на депозитних рахунках у AT КБ «Приватбанк» та AT "Державний ощадний банк України" за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

5. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7844 (сім тисяч вісімсот сорок чотири) гривні 43 копійки.

Зазначає, що приймаючи заочне рішення по справі без її участі, суд не з`ясував чи була вона належним чином повідомлена та чи отримувала вона судову повістку, копію позову з додатками та взагалі чи була обізнана про наявність такої справи в суді.

Попри те, що в судовому рішенні зазначено, що суду на час винесення рішення у справі було відомо, що вона проживає у Республіці Польща, суд проінорував вказану обставину і розглянув справу без її участі.

Разом з тим, вона не з`явилась у судове засідання 18.12.2025 року з поважних причин: з березня 2022 року вона проживає з дітьми за межами України із-за війни, не отримувала жодного разу повісток через міжнародну доставку чи на телефон (які до речі позивачу були достеменно відомі). Технічної можливості постійно перевіряти портал вона не мала. Крім того, позивач міг та зобов`язаний був повідомити і її про наявність позову, і суд про її місце проживання (адресу) у Польщі.

Судові повістки, що надсилалися на адресу в Україні, не були отримані нею, оскільки вона там не проживає, адже це наразі окупована рф територія.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан, який триває по сьогоднішній день.

Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376 м. Бердянськ, Запорізької області тимчасово окуповане російськими військами.

Зазначає, що суд не міг не знати вказаний загально відомий факт, що моє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , з 2022 року знаходиться в тимчасовій військовій окупації рф, тобто м. Бердянськ, Запорізької області тимчасово окуповане російськими військами.

Звертає увагу суду на те, що про існування справи дізналася 06 січня 2026 року з електронного кабінету в підсистемі ЄСІТС, де в той день їй було направлено вищевказане заочне рішення суду, тож відразу звернулась за правничою допомогою.

Також просить суд врахувати недобросовісну поведінку позивача, який міг би забезпечити належне повідомлення її іншим шляхом аніж через портал судової влади України, але не зробив цього.

Зазначає, що вона не отримувала жодної судової повістки, жодного документу, жодного смс повідомлення з суду і це відображено в матеріалах справи.

Об`єктивно вона не була обізнана про наявність такої справи в суді, а тому була позбавлена можливості надати свої заперечення та докази, на підтвердження своєї правової позиції по справі.

Крім того, заочне рішення від 18.12.2025 року у справі № 331/2038/24 є необґрунтованим та незаконним, оскільки вона заперечує проти позову і не згодна з порядком розподілу майна подружжя і з поважних причин була позбавлена можливості надати заперечення на позов.

Так, в обґрунтування своїх заперечень зауважує, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких ВерховнийСуд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, проте така компенсація може бути надана лише за його згодою.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Вважає, що суд може збільшити її частку при поділі майна, оскільки діти проживають з нею за кордоном і отримують недостатньо аліментів для забезпечення їхніх потреб (що є вочевидь недостатнім для фізичного, духовного розвитку та лікування дітей), що регулюється статтею 70 Сімейного кодексу України. До того ж судом не враховано ступінь участі другого з батьків - позивача у забезпеченні сім`ї, а також інтереси дітей.

Матеріальний аспект поділу майна регулюється статтями 70 та 71 СК України. Закон передбачає такий алгоритм: 1) існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); 2) на дитину призначаються аліменти; 3) розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; 4) під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або не понесені витрати.

Судова практика: Постанова Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24.02.2025 у справі № 206/4992/21.

Зазначає, що посилання суду на наступні норми діючого законодавства у рішенні є формальними, оскільки зроблені без висновку ким саме із сторін вони порушені, а саме: У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України, інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Разом з тим, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20.

Всі кошти їхньої сім`ї вона використовувала та використовує лише в інтересах сім`ї та дітей, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Іншого позивач не довів під час розгляду справи.

Крім того, звертає увагу суду на те, що позивач ввів суд в оману, зазначаючи про те, що тільки вона користувалась карткою і знімала кошти.

Так, в січні-квітні 2023 року вона перебувала в Республіці Польща, що підтверджується відомостями Прикордонної служби. В той же час з картки на території України з банкомата позивачем знімались кошти 27.01.2023, 02.02.2023, 04.02.2023, 05.02.2023, 07.02.2023, 02.04.2023 та 05.04.2023.

Тобто позивач витратив ті кошти, які зараз він нібито залишив їй. Але вона їх не отримувала і не отримає.

Щодо автомобіля FORD MONDEO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2011, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_3 , на який суд припинив її право власності та залишив його за відповідачем без сплати їй компенсації:

Автомобіль є неподільною річчю (ст. 181 ЦК України), і оскільки він не може бути реально поділений у натурі, суду необхідно було визнати спільну часткову власність на нього або виділити одному з подружжя із стягненням грошової компенсації вартості на користь іншого.

Суд попри судову практику Великої палати Верховного суду з даного питання застосував неефективний спосіб захисту. Також суд залишив в особистій власності автомобіль, позбавивши її взагалі будь-якої компенсації за нього, хоча автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі і її, вона має право керування автомобілем і її згоди на такий розподіл ніхто не питав (для неї та дітей автомобіль також потрібен).

Так, Велика Палата Верховного Суду (Постанова Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2)) вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Крім того, просить суд звернути увагу на те, що згідно до усталеної практики Верховного Суду, суд при поділі майна подружжя враховує не лише фінансові внески, а й нематеріальний внесок одного з подружжя на спільне життя. Домашня робота, така як приготування їжі, прибирання, догляд за дітьми чи літніми родичами, розглядається як значущий внесок у добробут сім`ї. Наприклад, якщо один із подружжя не працював, щоб дозволити іншому зосередитися на кар`єрі чи бізнесі, це може бути аргументом для справедливого поділу.

Сама по собі відсутність роботи чи доходів у дружини, що займається побутом та вихованням, доглядом спільних дітей, не є підставою для відступу від рівності часток, чи не визнання придбаного під час шлюбу майна спільним майном подружжя.

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Всі ці її міркування та заперечення залишились поза увагою суду у зв`язку з тим, що судом не було повідомлено її про розгляд справи.

Статтею 284 ЦПК України встановлений тридцяти денний строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, чим я зараз і користуюсь.

Враховуючи поважність причини її неявки до суду та істотне значення наведених нею заперечень проти позову для правильного вирішення справи, просить суд переглянути заочне рішення від 18.12.2025 року у справі №331/2038/24.

Зазначає, що із заочним рішенням вона була ознайомлена лише 06.01.2026 року, коли їй в електронний кабінет підсистеми ЄСІТС було направлено заочне рішення суду.

Доказом цього служить картка руху справи, тому просить вважати причину пропуску 30-денного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення поважною, поновити їй цей строк і розглянути по суті її заяву про перегляд заочного рішення і задовольнити її.

З урахуванням викладеного просить суд поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 18.12.2025 року. Скасувати заочне рішення Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 18.12.2025 року у цивільній справі № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та призначити справу для розгляду в загальному порядку

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвоката Скочко О.А. заяву підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду від 18.12.2025 року.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного.

Згідно частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту ст. 288 ЦПК України випливає, що скасування заочного рішення судом, що його ухвалив, можливе лише у випадку встановлення судом двох обставин: відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин; докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Наявність лише однієї з підстав, зазначених у наведеній нормі цивільного процесуального законодавства, не спричиняє скасування заочного рішення. Лише у своїй сукупності названі обставини спричиняють скасування заочного рішення.

З матеріалів цивільної справи № 331/2038/24 вбачається, що 03.04.2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.12.2024 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя. Справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 21 січня 2025 року на 09-15 годин. Одночасно відповідачу роз`яснено, що вона має право протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються, якщо такі є.

Проте, ані у встановлений в ухвалі строк, ані пізніше відповідач відзив або заперечення до суду не подала.

В судове засідання, яке призначено на 21.01.2025 року на 09 год. 15 хв. відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик особи на сайті «Судової Влади України».

На виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-ІХ від 26.02.2025 назва Жовтневого районного суду міста Запоріжжя змінена на Олександрівський районний суд міста Запоріжжя.

В судове засідання, яке призначено на 27.02.2025 року на 11 год. 00 хв. відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик особи на сайті «Судової Влади України».

В судове засідання, яке призначено на 18.04.2025 року на 11 год. 00 хв. відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом доставки електронного документа «Судова повістка» до електронного кабінету ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету: 27.02.2025 року о 17:30:52.

В судове засідання, яке призначено на 07.07.2025 року на 11 год. 00 хв. відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик особи на сайті «Судової Влади України». та доставки електронного документа «Судова повістка» до електронного кабінету ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету: 04.06.2025 року о 20:10:30.

В судове засідання, яке призначено на 29.09.2025 року на 08 год. 45 хв. відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик особи на сайті «Судової Влади України» та доставки електронного документа «Судова повістка» до електронного кабінету ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету: 07.07.2025 року о 14:43:59.

В судове засідання, яке призначено на 02.12.2025 року на 11 год. 00 хв. відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик особи на сайті «Судової Влади України» та доставки електронного документа «Судова повістка» до електронного кабінету ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету: 29.09.2025 року о 12:44:36.

В судове засідання, яке призначено на 09.12.2025 року на 15 год. 00 хв. відповідач ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик особи на сайті «Судової Влади України».

Причину неявки суду не повідомляла. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали проведенню судових засідань до суду не надходило.

Судом 18 грудня 2025 року по цій справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Рішення суду направлено відповідачу ОСОБА_1 до її електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету: 06.01.2026 року о 17:08:51.

Крім того, про ухвалення заочного рішення суду 18.12.2025 року по цивільній справі № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя також було опубліковано на сайті «Судової Влади України».

Крім того, слід зазначити, що, як на думку суду, виходячи із суті спірної ситуації та дослідженої в суді та проаналізованої під час ухвалення рішення по цій справі сукупності наданих суду доказів, посилання заявника на обставини, якими він обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, викладені по тексту заяви про перегляд заочного рішення, а також на її пояснення, стосовно нерівномірного розполіду майна між подружжям та не отримання відповідачем копії позовної заяви з додатками, оскільки відповідач ОСОБА_1 знаходиться в Польщі, суд вважає їх голослівними, та приходить до висновку, що вони не мають істотного значення, яке можливо могло б вплинути на інше розв`язання спірної ситуації. Слід також зазначити, що по тексту заяви про перегляд заочного рішення суду заявник посилається на певні обставини, трактує твердження суду, викладені по тексту рішення, надає їм критичні оцінки тощо, а не наводить і не додає до заяви тієї сукупності доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, як то зазначено у частині першій статті 288 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд не вбачає законних підстав для скасування заочного рішення по цій справі.

Крім того, суд вважає причину пропущення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 18 грудня 2025 року, поважною, оскільки, рішення суду від 18.12.2025 року було доставлено до електронного кабінету ОСОБА_1 06.01.2026 року о 17:08:51. Оголошення про винесення Олександрівським районним судом міста Запоріжжя рішення суду від 18.12.2025 року по цивільній справі № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя також було створене 13.01.2026 року о 16:58. Тому суд приходить до висновку про поновлення представнику ОСОБА_1 адвокату Скочко О.А. строку на її подання.

Керуючись статтями 287, 288 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Поновити представнику ОСОБА_1 адвокату Скочко Ольги Анатоліївни строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 18.12.2025 року по цивільній справі № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Скочко Ольги Анатоліївни про перегляд заочного рішення суду від 18.12.2025 року по цивільній справі № 331/2038/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Проте, у відповідності до частини четвертої статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя М.В. Антоненко