Справа № 638/7334/25
Провадження № 2-п/638/78/26
УХВАЛА

25 березня 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Малахової О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду у справі №638/7334/25,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Заявник, ОСОБА_1 ) звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, у якій просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 14.10.2025 у справі №638/7334/25.

Заява надійшла до суду в електронному вигляді та містить зазначення про те, що документ сформований в системі «Електронний суд».

Вирішуючи питання про прийняття заяви про перегляд заочного рішення до розгляду суд встановив, що заява підлягає залишенню без руху на підставі такого.

Статтею 284 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У матеріалах справи містяться відомості, що ОСОБА_1 повідомлений належним чином про розгляд справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що направлялося за зареєстрованим місцем проживання та яке повернулося з відміткою про закінчення терміну зберігання.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Отже, у відповідності до вищезазначеного ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Ухвалою від 18.02.2026 позовну заяву залишено без руху, Заявнику надано 10-денний строк для усунення недоліків заяви, шляхом зазначення обставин, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, надання доказів надсилання заяви про перегляд заочного рішення та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи Позивачу, надання доказів, на які посилається Заявник у своїй заяві.

Ухвалою від 02.03.2026 заяву про перегляд заочного рішення повернуто ОСОБА_1 , оскільки він не усунув недоліки заяви.

Судове рішення у справі ухвалене 14.10.2025, а Заявник повторно звернувся із заявою про перегляд заочного рішення 23.03.2026, тобто поза межами строку для перегляду заочного рішення, визначеного частиною другою статті 284 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частини статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення . Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Таким чином, поновлення процесуального строку здійснюється лише судом на підставі поданої учасником справи заяви про поновлення такого строку із зазначення поважних причин, а не поновлюється автоматично як вважає заявник.

ОСОБА_1 , звертаючись із заявою про перегляд судового рішення, не подав клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із зазначенням поважних причин його пропуску. При цьому слід врахувати, що рішення у справі ухвалено 14.10.2025, а заявник уже звертався із заявою про перегляд заочного рішення 17.02.2026 та повторно 23.03.2026, тобто після спливу місячного строку з дня повернення попередньої заяви.

Частиною другою статті 285 ЦПК України встановлено форму заяви про перегляд заочного рішення суду, зокрема передбачено, що у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено: 1) найменування суду, який ухвалив заочне рішення; 2) ім`я (найменування) відповідача або його представника, які подають заяву, їх місце проживання чи місцезнаходження, номер засобу зв`язку, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; 4) посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача; 5) клопотання про перегляд заочного рішення; 6) перелік доданих до заяви матеріалів.

Всупереч вказаним вимогам заява про перегляд заочного рішення не містить місце проживання чи місцезнаходження Відповідача, зокрема зазначено «адреса Pr. Nezaleghnosty 7».

Крім того, заява не містить обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це, оскільки ОСОБА_1 зазначає, що з 27.10.2022 перебуває за межами України на території Королівства Іспанія, де проживає по теперішній час та надає копію з документу з розділу «візи» з відміткою про виїзд 28.10.2022, але суд позбавлений можливості встановити, що зазначений документ належить саме Заявнику.

Крім того, відповідно до статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до статті 9 ЦПК України та частини першої статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» цивільне судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Згідно зі статтею 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Разом із тим Конституцією України статус державної мови надано українській мові (частина перша статті 10), це повністю відповідає державотворчій ролі української нації, що зазначено у преамбулі Конституції України, нації, яка історично проживає на території України, складає абсолютну більшість її населення і дала офіційну назву державі (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99).

Положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Конституційний Суд України зазначав, що «публічними сферами, в яких застосовується державна мова, охоплюються насамперед сфери здійснення повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, іншими державними органами та органами місцевого самоврядування (мова роботи, актів, діловодства і документації, мова взаємовідносин цих органів тощо). До сфер застосування державної мови можуть бути віднесені також інші сфери, які відповідно до частини п`ятої статті 10 та пункту 4 частини першої статті 92 Конституції України визначаються законами» (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99).

25 квітня 2019 року Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», який набув чинності 16 липня 2019 року, та спрямований на посилення ролі офіційної мови.

Так, статтею 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» визначено, що єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова; порядок функціонування і застосування державної мови визначається виключно законом; статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом; українська мова як єдина державна мова виконує функції мови міжетнічного спілкування, є гарантією захисту прав людини для кожного українського громадянина незалежно від його етнічного походження, а також є фактором єдності і національної безпеки України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» цей закон регулює функціонування і застосування української мови як державної у сферах суспільного життя, визначених цим Законом, на всій території України. Дія цього Закону не поширюється на сферу приватного спілкування та здійснення релігійних обрядів. Порядок застосування кримськотатарської мови та інших мов корінних народів, національних меншин України у відповідних сферах суспільного життя визначається законом щодо порядку реалізації прав корінних народів, національних меншин України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Крім того, у рішенні «Менцен проти Латвії» (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (а), (е), Конвенція сама по собі не гарантує права використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Відповідно до пункту 8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України 20 серпня 2019 року № 814, у діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені перекладом відповідно до вимог чинного законодавства.

До письмових доказів, викладених недержавною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат».

Отже, документи, не перекладені з іноземної мови на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат» не є належними та допустимими доказами, оскільки неоформлені в установленому законом порядку.

Подібні за змістом висновки щодо належного оформлення доказів викладених іноземною мовою (зокрема російської), висловлені неодноразово Верховним Судом, зокрема і у постанові від 12 березня 2025 року у справі №910/20940/21.

Розглянувши додані до заяви документи, суд встановив, що Заявник всупереч зазначеним вимогам надав докази, зазначені додатком «підтвердження перебування закордоном» до заяви, викладені недержавною мовою без відповідного перекладу та не засвідчені належним чином в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат», що позбавляє суд можливості встановити їхній зміст.

Частинами п`ятою-сьомою статті 285 ЦПК України до заяви про перегляд заочного рішення, поданої представником відповідача, додається довіреність або інший документ, який підтверджує його повноваження. До заяви про перегляд заочного рішення додається документ про сплату судового збору. До заяви про перегляд заочного рішення додаються докази, на які посилається заявник.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665,60 грн.

Заявник не надав доказів сплати судового збору у зазначеному розмірі за подання заяви про перегляд заочного рішення.

На підставі викладеного, суд встановив, що заява про перегляд заочного рішення є неналежно оформленою.

Частиною восьмою статті 285 ЦПК України визначено, що до неналежно оформленої заяви про перегляд заочного рішення застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищезазначене, заява підлягає залишенню без руху, з наданням Заявнику строку на усунення недоліків, шляхом надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду у якій зазначено поважність причин пропуску такого строку, зокрема, враховуючи що рішення у справі ухвалене 14.10.2025, і Заявник вже звертався із заявою про перегляд заочного рішення 17.02.2026 та повторно 23.03.2026 після спливу місячного строку з дня повернення попередньої заяви; зазначення у заяві місця проживання чи місцезнаходження ОСОБА_1 ; обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і доказів цього, зокрема, тих що мають бути забезпечені перекладом українською мовою; надання документу про сплату судового збору, а також докази надсилання заяви (з урахуванням усунених недоліків) про перегляд заочного рішення та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи Позивачу.

Керуючись статтями 43, 185, 285, 258-261 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву залишити без руху.

Встановити Заявнику 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Роз`яснити Заявнику, що у випадку неусунення зазначених недоліків заява вважатиметься неподаною та буде повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Малахова