Справа № 530/2389/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

09.03.2026 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Ситник О.В., за участю секретаря судового засідання Бедюх Н.І. розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в :

12.12.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом доОСОБА_2 про визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом.

На підтвердження позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , останнім місцем проживання якої було АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт посвідчений державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. 06.12.2004 року за реєстровим № 1928, яким належну їй частину житлового будинку з відповідними частинами допоміжних господарських будівель, що знаходиться в селі Сиверинівка Зіньківського району Полтавської області та все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все, що буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла своїм дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах. ОСОБА_4 відмовився від належної частки у спадщині . Згідно по господарської книги №1 особовий рахунок № НОМЕР_1 будинковолодіння в АДРЕСА_1 станом на 01.07.1990 року, відносилося до типу колгоспного двору, членами якого були: ОСОБА_5 - голова двору, ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_6 мати , тобто кожному з них належало по 1/3 частці. Після смерті ОСОБА_6 її батьки стали співвласниками спадкового житлового будинку в рівних частках по . Після смерті ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку загальною площею 2,8208 га ,кадастровий номер :00:010:0011 ,яка розташована на території Зіньківської міської ради Полтавської області успадкували у рівних частках ОСОБА_2 то ОСОБА_1 . Таким чином і право на його частку будинку садибного типу з відповідною частиною господарських будівель та споруд успадкували в рівних частках вищевказані спадкоємці. Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання належним чином оформила право на частку спірного будинку, частку земельної ділянки загальною площею 0,1323 га ,кадастровий номер :09:011:0005 та на частину земельної ділянки загальною площею 0,2500 га ,кадастровий номер :09:011:0006. ОСОБА_1 не оформила належним чином право власності після смерті ОСОБА_5 . Звернувшись до приватного нотаріуса з`ясувалося, що видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно частину житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 нотаріус не може і відмовив у видачі свідоцтва, оскільки правовстановлюючі документи на будинок відсутні, при собі позивач мала лише технічний паспорт виготовлений ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 01 березня 2025 року, довідку начальника відділу ЦНАП, згідно якої дане будинковолодіння відповідно до погосподарської книги №1, особовий рахунок № НОМЕР_1 відносилося до колгоспного двору. За таких обставин позивач позбавлена можливості оформити у законному порядку право власності на вищевказаний житловий будинок. Право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: в АДРЕСА_1 ніхто не оспорює, а тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Зіньківського районного суду Полтавської області 19.12.2025 року відкрито загальне провадження по справі, підготовче судове засідання призначено на 09.03.2026 року (а.с. 44).

В судове засідання учасники справи не з`явилися, від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності позовні вимоги визнала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні без фіксування судового процесу.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування ", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження .

Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено: ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сиверинівка Полтавського району, Полтавської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ( а.с.12). ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Сиверинівка Зіньківського району, Полтавської області і її батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 6). ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Сиверинівка Зіньківського району, Полтавської області і її батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ( а.с.8,9). За життя ОСОБА_3 склала заповіт посвідчений державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. 06.12.2004 року за реєстровим № 1928, яким належну їй частину житлового будинку з відповідними частинами допоміжних господарських будівель, що знаходиться в селі Сиверинівка Зіньківського району Полтавської області та все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все, що буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала своїм дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах ( а.с.13). На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 проживала одна та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.14). Домоволодіння в АДРЕСА_1 станом на 01.07.1990 року, відносилося до типу колгоспного двору, членами якого були: ОСОБА_5 - голова двору, ОСОБА_3 дружина, ОСОБА_6 мати ( а.с.21). ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Сиверинівка Полтавського району, Полтавської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 ( а.с.22). Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 05.04.2019 року визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку в АДРЕСА_1 ( а.с.25-28). На звернення до Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який складається з позначених у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами наступними літерами: житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б, сарай літ. Б1, сарай літ. В, погріб вхідний літ. Г, гараж літ. Д, вбиральня літ. З, колодязь літ. К, ворота №3,ворота №4,огорожа №5,огорожа №6,огорожа №7 ворота №8 (а.с.34-37).

Приватний нотаріус Москівець С.В. відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно-житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 нотаріус не може і відмовив у видачі свідоцтва, оскільки у позивача правовстановлюючі документи на будинок відсутні ( а.с.40).

За таких обставин позивач позбавлена можливості оформити у законному порядку право власності на вищевказаний житловий будинок. Право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ніхто не оспорює, а тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з даним позовом (а.с. 2-4).

Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспний двір». З прийняттям Закону України «Про власність» від 07.02.1991, який втратив чинність 20.06.2007 року, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу України вилучено статті, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718-XII, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, члени всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Громадяни члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору.

У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126 ЦК УРСР).

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України Про власність щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;

в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору;

г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За приписами ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української РСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (1217 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 п. 4 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5, видача свідоцтва про спадщину на майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5. У наступному - Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 12 травня 1985 року № 5-2426 та Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

У відповідності до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Оскільки за відповідачем визнано право власності на належну їй частину спірного житлового будинку, ОСОБА_2 не заперечує якщо право власності на іншу частину житлового будинку буде визнано за позивачем, тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та визнання права власності на житловий будинок за позивачем.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку , що частина житлового будинку може бути предметом спадкування позивачем, тому суд приходе до висновку про задоволення позову.

В зв`язку з тим, що позивачі не заявляють вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст.13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 76 , 81 , 141, 200 , 258, 263, 264, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовну заявуОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на частину будинку садибного типу з допоміжними господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 та який складається з : житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б, сарай літ. Б1, сарай літ. В, погріб вхідний літ. Г, гараж літ. Д, вбиральня літ. З, колодязь літ. К, ворота №3,ворота №4,огорожа №5,огорожа №6,огорожа №7 ворота №8 ,з яких: частину в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 та частину в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О. В. Ситник