КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824//3411/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Сандугей Ігорем Вікторовичем на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року по цивільній справі за Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинення певних дій.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в адміністративних межах села Личанка Дмитрівської ОТГ Бучанського району Київської області побудований та введений в експлуатацію магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа, розмір охоронної зони якого становить 150 метрів в кожну сторону від осі газопроводу.

Вказаний МГВ до ГРС «Іванків» є державною власністю і перебувають на балансі ТОВ «Оператор ГТС України», що підтверджується Відомостями про державне майно від 11.01.2020 форма № 2б(к).

Право користування позивачем газопроводом-відводом та ГРС підтверджується їх знаходженням на балансі ТОВ «Оператор ГТС України», Актом від 01.01.2020 приймання-передачі державного майна, що використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від АТ «Укртрансгаз» до ТОВ «Оператор ГТС України».

Після отримання 01.01.2020 у користування газопроводів та інших об`єктів газотранспортної системи, при виконанні обов`язків покладених на позивача вищевказаними нормативними актами, під час обстеження охоронної зони МГВ до ГРС «Іванків», працівниками ТОВ «Оператор ГТС України» виявлено, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0027 - ОСОБА_1 в адміністративних межах с. Личанка, Дмитрівської ОТГ Бучанського району Київської області, в охоронній зоні на ділянці МГВ до ГРС «Іванків» здійснюється порушення охоронної зони, а саме: встановлено металеву огорожу та побудовано господарські споруди та будівлю.

Так, на відстані 109 метрів від МГВ до ГРС «Іванків» встановлено металеву огорожу та побудовано господарські споруди на відстані 116 метрів, господарську споруду на відстані 123 метри та побудовано будівлю.

Представником ТОВ «Оператор ГТС України» за участю представника головного спеціаліста відділу ЖКГ, інфраструктури та екології Бучанської райдержадміністрації, старости кругу № 2 Личанка складено Акт від 31.01.2023, в якому відображено порушення вимог охоронної зони МГВ до ГРС «Іванків» на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0027.

Обставини порушення охоронної зони МГВ до ГРС «Іванків» також зазначені в Актах за 2018 рік та від 17.11.2017.

Крім того, порушення вимог частини 4 статті 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» підтверджується даними Топографічного знімання відображеному в Ситуаційному плані М 1:1000 № 013483-ІВ з чітким позначенням меж охоронної зони на місцевості саме на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0027, огорожа металева, господарські споруди та будівля, а також точна відстань об`єктів порушень МГВ до ГРС «Іванків».

Так, згідно вказаного Ситуаційного плану земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0027 перебуває в охоронній зоні МГВ до ГРС «Іванків», а на відстані 109,9 метрів встановлено огорожу металеву та побудовано господарчу споруду, на відстані 116 метрів побудовано господарську споруду, на відстані 123 метри побудовано будівлю.

Позивач вказував, що спорудження відповідачем всіх вищезазначених об`єктів на земельній ділянці, яка перебуває в охоронній зоні МГВ до ГРС «Іванків» порушенням імперативних вимог Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про трубопровідний транспорт», Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» та Постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2002 № 1747 «Про затвердження Правил охорони магістральних газопроводів».

На підставі викладеного позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути загрозу магістральному газопроводу-відводу до ГРС «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа шляхом невідкладного демонтажу огорожі металевої, господарчих споруд та будівлі на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0027 та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути загрозу магістральному газопроводу-відводу до ГРС «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа шляхом невідкладного демонтажу огорожі металевої, господарчих споруд та будівлі на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0027.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2684 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом матеріальних норм права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянувши справу без належного повідомлення відповідачки.

Вказує, що не була поінформована про будь-які обмеження щодо забудови на земельній ділянці. При цьому, цільовим призначенням земельної ділянки є «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».

Зазначає, що будинок було побудовано та введено в експлуатацію з дотриманням вимог закону, відомості про житловий будинок внесено до Реєстру речових прав. У будинку зареєстровані та проживають її чоловік та син.

Стверджує, що рішення суду про задоволення позову позбавляє відповідачку власності на будинок, порушує право членів її сім`ї на житло.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

У судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь представник відповідачки адвокат Сандугей І.В., який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав. Представник позивача адвокат Мясков О.Є. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Встановлено, що по адміністративній території села Личанка Бучанського (до 17 липня 2020 року - Києво-Святошинський) району Київської області (Личанська сільська рада) проходить магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» діаметром (Ду) - 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа, розмір охоронної зони з обох боків від осі газопроводу становить - 150 метрів.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 24 грудня 2019 року за № 3011 «Про видачу ліцензії з транспортування природного газу

ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» було прийнято рішення про видачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного газу ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», котре здійснює експлуатацію магістральних газопроводів, отриманих на праві господарського відання в державі та забезпечує транспортування і транзит газу за міждержавними угодами.

Вказаний магістральний газопровід перебуває на балансі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», що підтверджується відомостями про державне майно від 11 січня 2020 року форма № 2б (к).

Право користування позивачем вказаним газопроводом підтверджується актом приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 30 вересня 1986 року, а також актом приймання-передачі державного майна, що використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01 січня 2020 року від АТ «Укртрансгаз» до ТОВ «Оператор газотранспортної системи України».

Згідно з пунктом 6 Плану Мінфіну, Мінекоенерго (Міненерговугілля), Мінекономіки, Фонд державного майна, НАК «Нафтогаз України», AT «Магістральні газопроводи України», AT «Укртрансгаз», ТОВ «Оператор ГТС України» зобов`язані забезпечити на підставі договору про передачу на праві господарського відання майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, укладеного між Мінфіном та ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», передачу з 01 січня 2020 року, але не раніше дати набрання чинності законом щодо внесення змін до деяких законів у зв`язку з відокремленням діяльності з транспортування природного газу, в управління ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» безвідклично строком на 15 років на праві господарського відання майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, балансовою вартістю, яка визначена станом на дату передачі за даними бухгалтерського обліку AT «Укртрансгаз», шляхом підписання акту приймання-передачі майна уповноваженими представниками AT «Укртрансгаз» та

ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» за погодженням з НАК «Нафтогаз України», Фондом державного майна, Мінекоенерго (Міненерговугіллям), Мінфіном та Мінекономіки.

Таким чином, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» отримало від AT «Укртрансгаз» вказані об`єкти газотранспортної системи, і є підприємством, яке несе повну відповідальність перед державою, за магістральні газопроводи, в тому числі, за газопровід-відвід до ГРС «Іванків» Ду - 500 мм, Ру - 5,5 МПа.

Магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа, відповідно до пункту 2.1 «СНиП 2.05.06-85» відноситься до І класу. Охоронна зона цього Газопроводу становить по 150 метрів з кожної сторони.

Під час обстеження охоронної зони МГВ до ГРС «Іванків», працівниками ТОВ «Оператор ГТС України» виявлено, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0027 в адміністративних межах с. Личанка, Дмитрівської ОТГ Бучанського району Київської області, в охоронній зоні на ділянці МГВ до ГРС «Іванків» здійснюється порушення охоронної зони, а саме: на відстані 109 метрів від МГВ до ГРС «Іванків» встановлено металеву огорожу та побудовано господарські споруди на відстані 116 метрів, господарську споруду на відстані 123 метри та побудовано будівлю.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0027 належить відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, надану Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Представником ТОВ «Оператор ГТС України» за участю представника головного спеціаліста відділу ЖКГ, інфраструктури та екології Бучанської райдержадміністрації, старости кругу № 2 Личанка складено Акт від 31 січня 2023 року, в якому відображено порушення вимог охоронної зони МГВ до ГРС «Іванків» на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0027.

До матеріалів справи також долучено Топографічне знімання Ситуаційного плану М 1:1000 № 013483-ІВ з чітким позначенням меж охоронної зони на місцевості, згідно з яким земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0027 перебуває в охоронній зоні МГВ до ГРС «Іванків», а на відстані 109,9 метрів встановлено огорожу металеву та побудовано господарчу споруду, на відстані 116 метрів побудовано господарську споруду, на відстані 123 метри побудовано будівлю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Оператор ГТС України», суд першої інстанції мотивував його тим, що огорожа, господарча споруда та будівля на земельній ділянці відповідачки ОСОБА_1 , які розташовані в межах охоронної зони магістрального газопроводу, зведені всупереч нормам діючого законодавства, тому порушені у такий спосіб права позивача слід захистити та зобов`язати відповідачку усунути загрозу магістральному газопроводу, вчинивши дії по знесенню (демонтажу) огорожі та будівель.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 67 Земельного кодексу України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту.

Згідно з частинами першою, другою статті 73 ЗК України до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні та надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони.

Відповідно до частини другої статті 65 ЗК України порядок використання земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» від 17 лютого 2011 року № 3041-VI, що набрав чинності 25 березня 2011 року (надалі - Закон № 3041-VI), охоронна зона об`єктів магістральних трубопроводів - це територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції магістральних трубопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності.

На використання власником або користувачем земельної ділянки чи її частини в межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів встановлюються обмеження в обсязі, передбаченому цим Законом. Обмеження на використання земельних ділянок у межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів встановлюються і діють з дня введення відповідного об`єкта магістрального трубопроводу в експлуатацію (стаття 8 Закону № 3041-VІ).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Закону № 3041-VІ для забезпечення безпечної експлуатації вздовж об`єктів магістральних газопроводів І класу та прирівняних до них етиленопроводів встановлюються охоронні зони таких розмірів: умовним діаметром до 300 міліметрів - 100 метрів; від 300 міліметрів до 600 міліметрів включно - 150 метрів; від 600 міліметрів до 800 міліметрів включно - 200 метрів; від 800 міліметрів до 1000 міліметрів включно - 250 метрів; від 1000 міліметрів до 1200 міліметрів включно - 300 метрів; від 1200 міліметрів до 1400 міліметрів включно - 350 метрів.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону № 3041-VІ власники та користувачі земельних ділянок при здійсненні ними господарської та іншої діяльності на землях охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів зобов`язані дотримуватись особливого режиму господарської діяльності та обмежень, які поділяються на загальні обмеження, що діють в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів незалежно від зовнішніх зон безпеки, та особливі обмеження, що встановлюються в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів залежно від категорії зони безпеки.

До особливих обмежень, що діють у межах охоронних зон об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів, належить заборона будувати житлові будинки, виробничі чи інші будівлі та споруди, будувати огорожі для відокремлення земельних ділянок приватної власності, лісових ділянок, садів, виноградників тощо (абзац восьмий частини четвертої статті 22 Закону № 3041-VІ).

Встановлення охоронних зон уздовж об`єктів магістральних газопроводів та обмежень у використанні власниками таких земель спрямоване на забезпечення належної експлуатації магістральних трубопроводів, запобігання їх ушкодженню та для зменшення можливого негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля в цілому, тому у разі недотримання встановлених обмежень у використанні земель охоронних зон підприємства магістральних трубопроводів наділені правом звертатися до суду з позовами про усунення порушень правил використання земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів. У зазначеній категорії справ позивачі звільнені від обов`язку доказування можливості настання негативних наслідків. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 509/3712/16-ц (провадження № 61-13603св20), який враховано апеляційним судом під час розгляду цієї справи.

Встановлено, що магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» діаметром (Ду) - 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа відносяться до І класу і охоронна зона цього газопроводу становить по 150 метрів з кожної сторони.

Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 розділу 1 глави IV Правил безпечної експлуатації магістральних газопроводів, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду 27 січня 2010 № 1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 квітня 2010 року за № 292/17587, магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» Ду - 500 мм Ру-5.5 МПа ідентифікований як об`єкт підвищеної небезпеки.

На земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0027, яка належить ОСОБА_1 , в охоронній зоні на ділянці магістрального газопроводу-відводу до ГРС «Іванків» діаметром (Ду) - 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа, на відстані 109,9 метрів від МГВ до ГРС «Іванків» встановлено огорожу металеву та побудовано господарчу споруду, на відстані 116 метрів побудовано господарську споруду, на відстані 123 метри побудовано будівлю.

Із наданих відповідачкою доказів також встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 119,6 кв. м, житловою площею 79,2 кв. м, побудований до 05 серпня 1992 року і згідно з листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року за № 40-12-2409 не відноситься до категорії самочинного будівництва та не потребує прийняття в експлуатацію.

10 лютого 2020 року на підставі довідки Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 06 листопада 2019 року №506 та довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 31 січня 2020 року за № 878 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Таким чином, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

Ці питання досліджувалися Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 916/1174/22.

Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (постанова Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 642/7110/15-ц).

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0027 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 119,6 кв. м, житловою площею 79,2 кв. м, побудований до 05 серпня 1992 року, який не відноситься до категорії самочинного будівництва та не потребує прийняття в експлуатацію, однак знаходиться у межах охоронної зони магістрального газопроводу, на території якого заборонено будувати житлові будинки. Такі обмеження існують з метою забезпечення безпечної експлуатації магістрального газопроводу.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що заявлені вимоги про знесення належного відповідачці житлового будинку та господарських споруд не підлягають задоволенню, оскільки право власності на земельну ділянку і житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Правомірність реєстрації права власності спірного нерухомого майна за ОСОБА_1 не оспорювалася і не скасована, не є предметом розгляду цієї справи.

Слід взяти до уваги, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані чоловік та син відповідачки. Вказаний будинок є житлом відповідачки, її чоловіка та малолітньої дитини дітей. Задоволення позовної вимоги фактично призведе до позбавлення відповідачки права на єдине житло.

Докази на підтвердження наявності у відповідачки іншого, придатного до проживання житла, у матеріалах справи відсутні.

Також встановлено, що обмеження у використанні земельної ділянки, належної відповідачу, чи обтяження речових прав на неї не були зареєстровані у передбаченому законом порядку.

Частинами першою-третьою статті 23 Закону № 3041-VІ передбачено, що власники та користувачі земельних ділянок мають право на відшкодування обґрунтованого розміру шкоди, заподіяної внаслідок встановлення обмежень на використання належних їм земельних ділянок у межах охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів за цільовим призначенням. До осіб, які мають право на відшкодування шкоди, належать особи, які набули право власності або право користування (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) земельними ділянками до надання земельної ділянки для будівництва відповідного об`єкта магістрального трубопроводу. У разі переходу права власності чи права користування цими земельними ділянками до інших осіб право на відшкодування шкоди зберігається за її новим власником або користувачем у частині суми, не виплаченої попередньому власнику чи користувачу земельної ділянки. У разі якщо встановлення охоронної зони об`єктів магістрального трубопроводу спричинить неможливість використання земельної ділянки, повністю або частково розташованої в межах цієї зони, за цільовим призначенням, зазначена земельна ділянка підлягає відчуженню для суспільних потреб або з мотивів суспільної необхідності.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

Поняття «житло» в контексті статті 8 Конвенції охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не заперечуючи наявність законних підстав та легітимної мети, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що задоволення позовних вимог про знесення житлового будинку відповідачки, побудованого до 1992 року, в якому проживає її сім`я, без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, чого позивачем не було запропоновано, становитиме непропорційне втручання держави у право відповідача на повагу до житла та мирного володіння цим майном і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 цієї Конвенції, покладе на відпозвідача надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку щодо непропорційності застосування невідкладного демонтажу (знесення) житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:5027, законним власником яких є ОСОБА_1 та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.

Такий підхід, за встановлених у цій справі обставин, узгоджується з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції, забезпечує справедливий баланс між інтересами суспільства у безпечній експлуатації магістрального газопроводу та правами особи (відповідача та членів його сім`ї), які зазнають втручання.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, а відтак з позивача на користь відповідачки слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4026 грн.

Керуючись статтями 369, 374, 376, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Сандугей Ігорем Вікторовичем задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування сплаченого судового збору 4026 (чотири тисячі двадцять шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 09 березня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома