печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Погребняк В.Д.,

Представник відповідача Тихонової О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної Казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва, Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позову посилається , що СВ ВП № 1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000186 від 17.05.2024 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненікримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснювалось прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Романенко А.Ю.

У подальшому ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 03.12.2024р. кримінальне провадження закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Вказує , що він набув право на відшкодування шкоди,завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.Просить стягнути моральну шкоду в розмірі 728 046 грн, в тому числі 34 046, 46 грн витрат на послуги водія та паливо, а також 30 000 грн. за отриману правову допомогу. Просив розглядати позов в відсутність. Надав відповідь на відзив, додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 7.10.25р. відкрито провадження в порядку загального.

Ухвалою суду від 22.01.26р. закрито підготовче та призначено судове засідання.

Представник відповідача1 надав відзив.В судове засідання не з`явився. Судом визнано можливим розгляд у відсутність.

Представник відповідача надав відзив. В судовому засіданні просив відмовити в позові , посилався на його безпідставність.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані докази, приходить до слідуючого.

Судом встановлено.

Подільським РУП ГУНП в Одеській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000186 від 17.05.2024, відомості щодо якого внесено до ЄРДР 17.05.2024 за попередньою кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України. ОСОБА_1 18.05.2024 було повідомлено про підозру за фактом вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яка погоджена прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Романенко А.Ю.

За висновком судово-медичної експертизи № 8 від 06.08.2024 частина нанесених тілесних ушкоджень у вигляді саден в області спини, згідно з п.п. 2.3.5 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а також тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку середнього ступеня тяжкості, крововиливу між павутинною та м`якою мозковими оболонками, скупченням крові між апоневрозом та окістям в області тім`яної ділянки справа, закритих переломів кісток лицьового черепа (перелому передньої стінки лобної пазухи в проекції надбрівної дуги, перелому правої виличної кістки в проекції нижнього краю очниці, перелому кісток спинки носу з обох сторін зі зміщенням кісткових уламків), забійної рани верхньої губи справа, забійної рани в правій надбрівній ділянці, синців у областях повік обох очей, контузії (забою) очного яблука справа, яка супроводжувалась геморагічним запаленням слизової оболонки решітчастої пазухи, травми грудної клітки у вигляді закритих переломів 4,5,6 ребер справа по передній паховій лінії без зміщення які супроводжувались запаленням легень, які згідно п.п. 2.2.2 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.) відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а отже не були небезпечними для життя.

З урахуванням нових фактів, що суттєво впливають на кваліфікацію кримінального правопорушення, старшим слідчим ССВ відділу поліції № 1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області капітаном поліції Житнюк Ю.Д. змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 121 на ч. 1 ст. 122 КК України та 13.08.2024 повідомлено ОСОБА_1 .

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 , будучи командиром 2 відділення охорони 2 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17.05.2024 близько 04:00 год, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , з мотивів раптово виниклої особистої неприязні. Завдав декілька ударів в область голови, обличчя та тулубу ОСОБА_2 , внаслідок чого останньому спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні затверджено 14.08.2024 прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Романенко А.Ю. та скеровано до Любашівського районного суду Одеської області для розгляду по суті.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.08.2024 підсудність даного кримінального провадження визначено за Савранським районним судом Одеської області. Підготовче судове засідання по справі призначено на 26.11.2024, під час якого потерпілим ОСОБА_2 заявлено клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти закриття провадження з цих підстав.

Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 03.12.2024 № 507/1767/24 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст.122 КК України закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось.

Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, є ст. 1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , Положення про застосування цього Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції України,Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку,передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з

каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального

правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування

моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Так, під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке здійснюється за наявності обставин, які виключають подальше провадження, або підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності. Із закриттям кримінального провадження процесуальна діяльність щодо особи повністю закінчується, подальший рух провадження виключається, поки постанова про закриття провадження не скасована у встановленому законом порядку. Обґрунтоване закриття кримінального провадження - це необхідний і законний результат досудового розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо:

1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення;

2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення;

3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати;

3-1) не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав;

3-2) не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі;

4-1) втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння;

5) помер підозрюваний, обвинувачений, особа, стосовно якої зібрано достатньо доказів для повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, але не повідомлено про підозру у зв`язку з її смертю, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого;

6) існує вирок по тому самому обвинуваченню, що набрав законної сили, або

постановлена ухвала суду про закриття кримінального провадження по тому самому обвинуваченню;

7) потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством;щодо кримінального

8) стосовно кримінального правопорушення, щодо якого не отримано згоди держави,яка видала особу;

9) стосовно податкових зобов`язань особи, яка вчинила дії, передбачені статтею 212 Кримінального кодексу України, досягнутий податковий компроміс відповідно допідрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України;

9-1) існує нескасована постанова слідчого, дізнавача, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності. Учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання слідчому, дізнавачу, прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав;

10) після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

Відтак закриття кримінального провадження можливе лише за наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Ці підстави можна поділити на дві групи: реабілітуючі й нереабілітуючі.

Реабілітуючими є ті підстави, що пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочин. Такі підстави свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також дають право на відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Такими реабілітуючими підставами визнаються:

1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України). Така обставина повинна застосовуватися у випадках, якщо:

а) встановлено, що не було самого факту, для розслідування якого почате провадження;

б) встановлено, що сама подія мала місце, однак її не можна визнати кримінальним правопорушенням, бо вона була результатом дії стихійного лиха, фізіологічних процесів, тощо;

в) встановлено, що подія мала місце, проте не була кримінальним правопорушенням, оскільки пов`язана з діями потерпілого, а не сторонніх осіб (самогубство, нещасні випадки на підприємствах);

2) встановлена відсутність у діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України). Для закінчення провадження застосовується, коли встановлено, що подія, з приводу якої проводиться розслідування, мала місце, була результатом діянь певної особи, проте це діяння не є кримінальним правопорушенням внаслідок:

а) відсутності хоча б одного з елементів складу правопорушення (об`єкта, суб`єкта, об`єктивної та суб`єктивної сторін);

б) непричетності особи до кримінального правопорушення.

Ця обставина виявляється: якщо достовірно встановлено, що правопорушення вчинене не даною особою, а іншою, і цю особу встановлено, та якщо встановлено, що правопорушення вчинене не цією особою, а іншою, проте невідомо ким саме;

3) не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані всі можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України). За недоведеністю участі підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення провадження може бути закритим у випадку, коли особа була притягнута як підозрювана у цьому провадженні, але в ході подальшого розслідування слідчий, прокурор дійшов висновку, що зібраних ним доказів недостатньо для обвинувачення і всі можливості для збирання додаткових доказів вичерпані. Недоведеність участі підозрюваного в учиненні кримінального правопорушення як підстава закриття провадження рівноцінна за своїми правовими наслідками закриттю провадження за іншими реабілітуючими підставами.

Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.

Такий висновок викладений в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.05.2022 року у справі № 210/1137/19-ц.

Натомість нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування.

Нереабілітуючими підставами закриття кримінального провадження є такі підстави:

1) набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою (п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України);

2) помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого (п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України);

3) існує вирок по тому самому обвинуваченню, що набрав законної сили, або постановлена ухвала суду про закриття кримінального провадження по тому самому обвинуваченню (п. 6 ч. 1 ст. 284 КПК України);

4) потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України);

5) стосовно кримінального правопорушення, щодо якого не отримано згоди держави,яка видала особу (п. 8 ч. 1 ст. 284 КПК України);

6) стосовно податкових зобов`язань особи, яка вчинила дії, передбачені статтею 212 Кримінального кодексу України, досягнутий податковий компроміс відповідно до підрозділу 9-2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (п. 9 ч. 1 ст. 284 КПК України);

7) існує нескасована постанова слідчого, дізнавача, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося з дотриманням вимог щодо підслідності (п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України);

8) після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи (п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України). Важливими умовами для закриття провадження за цими нереабілітуючими підставами є:

а) підтвердження матеріалами кримінального провадження події кримінального правопорушення;

б) наявність у діянні складу кримінального правопорушення;

в) причетність підозрюваного до вчинення кримінального правопорушення.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що законодавець виділяє ряд підстав для закриття кримінального провадження, однак ст. 2 Закону

передбачено, що право на відшкодування шкоди мають лише особи, відносно яких закриття кримінального провадження відбулось у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто на підставі п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За правилами п. 3 Положення від 04.03.1996 № 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 в справі № 451/1215/18 зроблено висновок, що право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94 ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Аналогічний правовий висновок сформульовано Верховним Судом України та неодноразово відтворений у постановах від 06.12.2023 у справі

№ 183/4922/20, від 19.12.2022 у справі № 466/4560/20, від 03.05.2023 у справі № 686/14821/21.

Жодна з підстав, передбачена ст. 2 Закону не може бути застосована у спірних правовідносинах.

Судом встановлено , що у справі № 507/1767/24 Савранський районний суд Одеської області ухвалою від 03.12.2024 закрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КПК України - у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

За таких обставин у ОСОБА_1 не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні підстави, вичерпний перелік яких міститься у ст. 2 Закону № 266/94 і серед яких відсутня така підстава, як закриття кримінального провадження у зв`язку відмовою потерпілого від обвинувачення.

Вказане підтверджується і правовою позицією Верховного Суду, сформованою у справах з подібними правовідносинами.

Так, у постанові від 18.11.2020 у справі № 199/7894/19 Верховний Суд висловив наступний правовий висновок.

«Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконнозасуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила діяння, а тому не є підставою для відшкодування моральної шкоди за вказаним Законом».

У постанові від 26.04.2023 у справі № 522/11266/17 Верховним Судом сформовано наступний правовий висновок.

«Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати».

Таким чином, позивач, кримінальне провадження відносно якого закрито за п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була завдана в процесі розслідування.

Крім того, як зазначено вище, позивачем не надано доказів встановлення в судових рішеннях фактів незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, що виключає також можливість стягнення шкоди на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтями 12, 76, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Слідчі та процесуальні дії у кримінальному провадженні № 0000186 відносно ОСОБА_1 проводилися відповідно до вимог КПК України. Фактів незаконного затримання, тримання під вартою, проведення відповідних слідчих дій без дозволу слідчих суддів не встановлено.

Отже, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, факт її заподіяння є недоведеним, у зв`язку з чим вимога про її відшкодування не підлягає задоволенню.

Щодо доводів позову з приводу порушення вимог КПК України у вказаному кримінальному провадженні.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначається про порушення прокурором правил КПК України, оскільки кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення відбувається виключно за заявою потерпілого, яка ніби-то відсутня. Вказане не відповідає дійсності з огляду на таке.

ОСОБА_3 , яка є дружиною потерпілого, 17.05.2024 подала заяву про вчинене кримінальне правопорушення стосовно її чоловіка ОСОБА_2 , в якій просила притягнути до відповідальності невстановлену особу, якою були спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Під час подання вказаної заяви ОСОБА_2 був у важкому стані, що підтверджується витягом з ЄРДР про реєстрацію провадження від 17.05.2024 та попередньо кваліфікацією правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження).

Наступного дня, 18.05.2024 слідчим СВ ВП № 1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області була прийнята заява від ОСОБА_2 , в якій він заявив що 17.05.2024 у нічний час йому були нанесені тілесні ушкодження.

Отже, твердження позивача про відсутність у матеріалах кримінального провадження особистої заяви потерпілого не відповідає дійсності.

При цьому, висновки слідчого, викладені в процесуальних документах, знаходяться за межами позовних вимог та не підлягають оцінці в межах цієї цивільної справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, кримінальне провадження щодо вказаного кримінального правопорушення здійснюється у формі приватного обвинувачення.

Як і в кримінальному провадженні з державною формою обвинувачення, у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення потерпілий має процесуальні права та обов`язки, передбачені статтями 56, 57 КПК України, і може користуватись допомогою представника і законного представника (статті 58, 59 КПК України).

Разом з тим, кримінальне провадження з приватною формою обвинувачення є винятком із засади публічності і визначається засадою диспозитивності, яка відповідно до ст. 26 КПК України означає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Так, ч. 4 ст. 26 і ст. 477 КПК України визначено, що єдиною законною підставою для початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, проти прав, свобод та законних інтересів якого вчинено кримінальне правопорушення. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 26 та ч. 4 ст. 22 КПК України, важливою відмінністю участі потерпілого у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення є те, що йому тут належить ще й право підтримувати обвинувачення або відмовитися від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

Поряд з цим, вимогами ст. 279 КПК України зобов`язано слідчого, прокурора виконати дії, передбачені ст. 278 цього Кодексу, в тому числі невідкладно внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань дату та час повідомлення про підозру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. А у разі відсутності зазначеної згоди потерпілого прокурор повинен винести постанову про закриття кримінального провадження за п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від дружини потерпілого ОСОБА_3 від 17.05.2024 та потерпілого ОСОБА_2 від 18.05.2024 слідчим було правомірно відкрито кримінальне провадження, оскільки інші дії або бездіяльність вважались би такими, що перешкоджає потерпілому на реалізацію своїх прав, передбачених ст. 56 КПК України.

Так, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, як свідчить зміст глави 36 КПК України, має особливість стосовно початку такого провадження та його завершення. Жодних інших особливостей кримінального провадження у формі приватного обвинувачення ані главою 36 КПК України, ані іншими положеннями КПК України не передбачено.

Тобто, після того, як кримінальне провадження розпочато за заявою потерпілого про вчинення кримінального правопорушення задіюється державно-владний ресурс органів досудового розслідування та прокуратури, який слугує подальшою рушійною силою здійснення досудового розслідування та підтримання обвинувачення під час судового розгляду.

Таким чином, визначений КПК України процесуальний порядок здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за своєю правовоюприродою є приватно-публічним різновидом кримінального провадження і його варто розглядати як диференціацію форми такого провадження у межах загальної його форми, врегульованої КПК України.

Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінальногоправопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду.

За нормами чинного КПК України особливістю такого кримінального провадження є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного: провадження розпочинається лише за заявою потерпілого, відмова якого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття справи (крім кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Інших особливостей, в тому числі щодо кола осіб, уповноважених вносити відомості в ЄРДР про кримінальне правопорушення, процедури збирання доказів, пред`явлення обвинувачення в обвинувальному акті та підтримання його прокурором у суді, нормами цього Кодексу особливостей не встановлено. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 23.02.2023 у справі № 496/4142/14-к.

Зміст частини першої статті 477 КПК України у системному зв`язку із частиною четвертою статті 26 і пунктом сьомим частини першої статті 284 зазначеного

Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК України.

Оскільки потерпілий не зобов`язаний юридично оцінювати вчинені щодо нього протиправні дії, то подану ним до правоохоронних органів заяву про злочин без визначення кримінально-правової кваліфікації або з неправильною кваліфікацією варто вважати підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

У розумінні наведених положень кримінального процесуального закону під відмовою потерпілого від обвинувачення у злочинах варто розуміти лише беззастережне волевиявлення про непритягнення винного до кримінальної відповідальності і припинення розпочатої процедури його кримінального переслідування. Відповідна заява є проявом того, що потерпілий не бажає втручання держави у кримінально-правовий конфлікт і обирає альтернативний шлях його вирішення.

Так, Савранським районним судом Одеської області в ухвалі від 03.12.2024 враховано імперативний характер ст. 26 КПК України та зазначено, що у суду відсутні підстави ставити під сумнів істинність і добровільність позиції потерпілого щодо його рішення про відмову від обвинувачення, внаслідок чого закрив кримінальне провадження.

ОСОБА_1 надав свою згоду на завершеннякримінального провадження з нереабілітуючих підстав, не використав своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Тобто, позивач не заперечував на застосуванні такої форми завершення кримінального провадження, яка не виправдала, не реабілітувала його, та не довела незаконності усіх процесуальних рішень, здійснених органом досудовогорозслідування відносно нього.

Статтями 12, 76, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог ізаперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку про відмову в позові, оскільки не встановлено порушень прав позивача , які підлягають захисту.

На підставі вище викладеного, ст.16,23,1176 ЦК України, керуючись ст.ст. 12,13,82,133,137,141,259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Управління Державної Казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_2

відповідач 1: Управління Державної Казначейської служби України: м. Київ, вул.Л.Первомайьского, 9А

відповідач 2: Генеральна прокуратура України: 01011, м.Київ, вул. Різницька, 13/15

Дата складання повного тексту 12.03.2026р.

Суддя Т.В.Остапчук