ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на рішення Самарівського міськрайонного суду міста Дніпропетровської області від 06 листопада 2025 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2024 року представник ТОВ «Юніт Капітал» адвокат Тараненко А.І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 листопада 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір № 333035155 у формі електронного документа з використанням електронного підпису відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Так, відповідач за допомогою мережі Інтернет перейшов на офіційний сайт товариства, ознайомився з Правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору, та в подальшому подав відповідну заявку на отримання коштів, в якій вказав свої персональні дані, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів тощо.

Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на суму 22000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. На виконання вказаного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало 16 листопада 2021 року грошові кошти в сумі 22000,00 грн на банківську карту відповідача № НОМЕР_1 , отже, позивач (кредитодавець) свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Водночас відповідач своїх зобов`язань щодо повернення кредиту належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за кредитним договором.

В подальшому між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого продовжувався на підставі додаткових угод № 19, 26, 27, 31, 32, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) зобов`язується відступити ТОВ «Таліон Плюс» (фактору) права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, зокрема, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року на загальну суму 34702,80 грн.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 169 від 18 січня 2012 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 53084,40 грн.

Також 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, строк дії якого продовжувався на підставі додаткових угод № 2, 3, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» (клієнт) зобов`язується відступити ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (фактору) право вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року 2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року на загальну суму 75084,40 грн.

04 вересня 2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач ТОВ «Юніт Капітал» уклали договір факторингу № 0409/24, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року, що також підтверджується реєстром боржників до договору факторингу.

ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» не здійснювали нарахувань за кредитним договором. Враховуючи вищезазначене, загальна сума заборгованості на момент подання позовної заяви за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року становить 75084,40 грн, яка складається з: 22000,00 грн - заборгованість за кредитом; 53084,40 грн - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом. Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року в загальній сумі 75084,40 грн, а також витрати зі сплати судового збору за подання позову в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.

Рішенням Самарівського міськрайонного суду міста Дніпропетровської області від 06 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромвідмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що на момент укладення договору факторингу, за яким відступлено право вимоги від 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року ще не існували, відтак і не могло бути відступлено право кредитора за цим договором, оскільки на момент укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було відсутнє право вимоги до відповідача за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року, у зв`язку із чим таке право не могло перейти до кожного з наступних факторів, у тому числі й до позивача за вказаними договорами факторингу.

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, ТОВ «Юніт Капітал» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції правильно встановлено факт укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем, а також наявність зобов`язань, які виникли на підставі цього договору. Водночас апелянт посилається на помилковість висновку суду щодо недоведеності факту відступлення права грошової вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач наводить обставини, викладені в позовній заяві, та зазначає, що відступлення права вимоги здійснювалося не щодо майбутніх зобов`язань, а конкретного, дійсного та чинного зобов`язання, оскільки перехід права вимоги відбувався в момент підписання реєстру прав вимоги. Наявні у матеріалах справи реєстри про передачу права вимоги складені та підписані вже після укладення з відповідачем кредитного договору, містять конкретні дані стосовно зобов`язання, що свідчить про те, що позивач є належним кредитором, який отримав право вимоги за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною першою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так судом встановлено, що 16 листопада 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - кредитодавець) та ОСОБА_1 (далі - позичальник) укладено кредитний договір № 333035155 в електронній формі, відповідно до п. 1.1. якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит на суму 22000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».

Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV7КМ62 від 16 листопада 2021 року о 15:40:38 год. Відповідач ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Зазначена обставина підтверджується довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

16 листопада 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 22000,00 грн на його банківську карту № НОМЕР_1 , що свідчить про прийняття відповідачем пропозиції кредитодавця - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а також кредитний договір № 333035155 від 16 листопада 2021 був підписаний позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатору, який був надісланий первісним кредитором на номер телефону, зазначений відповідачем при реєстрації на сайті кредитодавця.

У заявці на отримання грошових коштів в кредит від 16 листопада 2021 року зазначені персональні дані позичальника ОСОБА_1 , дата укладення договору - 16 листопада 2021 року, сума кредиту 22000,00 грн, строк кредиту 30 днів, номер карти позичальника № НОМЕР_1 .

Факт перерахування коштів у сумі 22000,00 грн на банківську карту № НОМЕР_1 підтверджується електронним листом АТ «Таскомбанк» від 08 серпня 2024 року та відповідним платіжним дорученням, в якому в графі «призначення платежу» зазначено переказ коштів згідно з договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року, ОСОБА_1

28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01.

28 листопада 2019 року TOB «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін.

Також 31 грудня 2020 року між TOB «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року.

В подальшому 31 грудня 2021 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно, додаткову угоду № 31 та додаткову угоду № 32 від 31 грудня 2023, яка продовжила строк дії договору факторингу до 31 грудня 2024 включно.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 169 від 18 січня 2022 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача в загальній сумі 51482,80 грн.

Також 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01.

Додатковою угодою № 2 від 03 серпня 2021 року та додатковою угодою № 3 від 30 грудня 2022 року строк дії договору до вказаного договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року продовжено до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 3 від 30 травня 2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 75084,40 грн.

В подальшому право вимоги за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року на підставі договору факторингу № 0409/24 від 04 вересня 2024 року було відступлено ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» на користь ТОВ «Юніт Капітал», що підтверджується витягом з реєстру боржників № б/н від 04 вересня 2024 року.

Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року станом на дату продажу 18 січня 2022 року сума до сплати ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 22000,00 грн, за відсотками 29482,00 грн, враховуючи відомості щодо оплат відповідача на загальну суму 5220,00 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відповідач на виконання кредитного договору здійснював часткові платежі в сумі 80,00 грн 19 грудня 2021 року, в сумі 15,00 грн 27 грудня 2021 року, в сумі 5115,00 грн 04 січня 2022 року та в сумі 10,00 грн 12 січня 2022 року, що в загальній сумі становить 5220,00 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року станом на дату придбання 18 січня 2022 року сума до сплати ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 22000,00 грн, за відсотками 53084,40 грн. Відомості щодо оплат відсутні.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст. ст. 525-527 ЦК України).

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. У разі якщо зазначені у частині першій цієї статті договори укладаються щодо фінансових послуг, такі договори укладаються відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».

Договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина перша статті 14 Закону України «Про споживче кредитування»).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

У відповідності до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Згідно з проложеннями ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Судом першої інстанції на підставі поданих позивачем доказів встановлено, що 16 листопада 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 333035155 шляхом використання позичальником електронного підпису, що визначено статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» та відповідає приписам частини першої статті 205 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку в цій частині, у зв`язку із чим факт укладення між первісним кредитором та відповідачем договору кредитного договору № 333035155 від 16 листопада 2021 року є доведеним.

На виконання умов вказаного кредитного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на картковий рахунок відповідача, вказаний ним у заявці на отримання грошових коштів в кредит, грошові кошти в сумі 22000,00 грн.

Зазначене свідчить про те, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі, погодженій сторонами.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що до нього перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року на підставі договорів факторингу та додаткових угод до них, якими продовжено строк дії договорів факторингу, а також на підставі реєстрів прав вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не доведено факт переходу права вимоги до відповідача за укладеним договором.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновком суду першої інстанції та вважає зазначений висновок помилковим з огляду на наступне.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з частиною другою статті 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

У постанові від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 Верховний Суд зазначив, що допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги; наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу; майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу; у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки); майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.

В силу приписів ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі №183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 1.3. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників зі сплатіи суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Розділом 4 вказаного договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року визначено порядок відступлення права вимоги. Зокрема, згідно з п. 4.1. договору право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.

Такі ж умови зазначено і в договорах факторингу, укладених між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а також між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал».

Отже, умови зазначених договорів передбачали можливість передачі права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Такі умови договорів не суперечать нормам чинного законодавства та в установленому законом порядку судом недійсними не визнавалися, а тому, виходячи із презумпції правомірності правочину, є правомірними, тобто такими, які породжують певні цивільні права та обов`язки. Крім того, строк дії договорів факторингу неодноразово було продовжено додатковими угодами, а тому вони були чинними як на момент, так і після укладення кредитного договору № 333035155 від 16 листопада 2021 року. Водночас умовами договору передбачалося, що перехід права вимоги здійснюється в момент підписання реєстру права вимоги. Реєстри про передачу права вимоги містяться в матеріалах справи, були складені та підписані уже після укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору № 333035155 від 16 листопада 2021 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про набуття ТОВ «Юніт Капітал» у встановленому законом порядку вимоги до відповідача за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованими та помилковими.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що ненадання позивачем суду доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу від 28 листопада 2018 року, 05 серпня 2020 року та від 04 вересня 2024 року свідчить про відсутність правових підстав для переходу прав вимоги за вказаними договорами, та вважає такий висновок неаргументованим з огляду на відсутність у чинному законодавстві імперативної норми, яка б визначала, що право вимоги за договором факторингу переходить виключно після оплати. Стаття 1077 ЦК України лише закріплює обов`язок клієнта сплатити фактору винагороду, однак не визначає моменту переходу права вимоги, а саме за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

За змістом статей 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

У відповідності до приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позикодавець свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, однак останній порушив взяті зобов`язання.

Встановивши факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення кредитних коштів, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині визначення розміру заборгованості за основною сумою кредиту, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту підлягають частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за кредитним договором № 333035155 від16 листопада 2021 року відповідачу надано грошові кошти в сумі 22000,00 грн, що підтверджується платіжним документам та умовами самого договору.

З наданих кредитодавцем та його правонаступниками розрахунків, вбачається, що відповідачем здійснено часткове погашення заборгованості на загальну суму 5220,00 грн, внаслідок чого розмір непогашеної заборгованості за тілом кредиту становить 16780,00 грн (22000,00 грн 5220,00 грн).

Отже, за таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року в сумі 16780,00 грн є доведеною, документально підтвердженою та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також колегія суддів не може в повній мірі погодитись з наданим позивачем розрахунком заборгованості в частині строку нарахування відсотків з огляду на наступне.

Так, згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2021 року вбачається, що відповідачу були нараховані відсотки за користування кредитними коштами за період з 16 листопада 2021 року по 30 травня 2023 року, тоді як датою повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків є 16 грудня 2021 року.

Так, умовами кредитного договору № 333035155 від 16 листопада 2021 року, а саме п. 1.7. договору, між сторонами погоджено строк користування кредитом 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (дисконтний період), тобто до 16 грудня 2021 року.

Також відповідно до п. 1.3. кредитного договору кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 22000,00 грн одразу після укладення договору, який має бути повернено до 16 грудня 2021 року.

Пунктом 1.9.1. кредитного договору визначено, що виключно на період строку, визначеного п. 1.7. договору, тобто на 30 днів, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 722,70 процентів річних, що становить 1,98 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним.

Проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту, визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник.

Тобто після спливу визначеного договором строку кредитного договору право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється.

Усі інші платежі на користь позичальника, що нараховані за результатами невиконання зобов`язання, є штрафними санкціями за порушення зобов`язання, але не процентами за користування кредитними коштами. Їх характер та відповідальність за них встановлюються договором і статтею 625 ЦКУ.

Тому, суд також бере до уваги висновки, зроблені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, у пункті 111 якої вказується, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

При цьому в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Таким чином, нарахування позивачем відсотків поза межами строку кредитування понад 30 днів є необґрунтованим та не відповідає практиці Верховного Суду.

Отже, нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії № 333035155 від 16 листопада 2021 року є неприйнятним, а тому нарахування відсотків за користування кредитними коштами за даним кредитним договором має здійснюватися в межах строку кредитування 30 днів.

Беручи до уваги, що заборгованість за відсотками відповідно до розрахунку заборгованості нарахована поза межами строку дії кредитного договору № 333035155 від 16 листопада 2021 року, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів, що строк дії договору продовжено, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерахунок даної заборгованості з урахування строку кредиту за вищевказаним договором.

Отже, виходячи з узгоджених між сторонами умов кредитного договору № 333035155 від 16 листопада 2021 року, де строк кредиту 30 днів, а дисконтна процентна ставка становить 1,98 % в день, заборгованість за відсотками становить 13068,00 грн (22000,00 грн (сума кредиту) х 1,98% х 30 днів), яку суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з відповідача.

Відтак розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 22000,00 грн та за відсотками в сумі 53084,40 грн, який розрахований позивачем, не узгоджується з матеріалами справи та не підтверджений належеними доказами.

Таким чином, загальна сума заборгованість відповідача за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року становить 29848,00 грн, з яких 16780,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13068,00 грн - заборгованість за відсотками, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на наведене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскаржуване рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Юніт Капітал» задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року в загальній сумі 29848,00 грн, з яких 16780,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13068,00 грн - заборгованість за відсотками.

Щодо судових витрат.

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до пп. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з положенннями ч. ч. 1 та 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Беручи до уваги висновок апеляційного суду про скасування рішення суду та часткове задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Юніт Капітал» підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору за подачу позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 968,96 грн (29848,00 грн / 75084,40 грн = 0,4 х 2422,40 грн = 968,96 грн), що становить 40,00 % та судових витрат з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1453,44 грн (3633,60 грн х 40,00 % = 1453,44 грн), а всього сума судових витрат складає 2422,40 грн.

Крім того, ТОВ «Юніт Капітал» у позовній заяві та апеляційній скарзі просив суд стягнути з відповідача на користь товариства витрати на професійну правову допомогу в суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК України встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

На обґрунтування заявленого розміру витрат на правничу допомогу представником позивача надано копію договору про надання правничої допомоги № 09/09/24-02 від 09 вересня 2024 року, укладеного між АБ «Тараненко та партнери» та ТОВ «Юніт Капітал», з протоколом погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 09/09/24-02 від 09 вересня 2024 року, який є додатком № 1 до договору, додаткову угоду № 13 до договору про надання правничої допомоги № 09/09/24-02 від 09 вересня 2024 року, а також акт прийому-передачі наданих послуг від 09 вересня 2024 року на загальну суму 6000,00 грн, який є невід`ємною частиною договору про надання правничої допомоги №09/09/24-02 від 09 вересня 2024 року.

Отже, представником позивача надано належні та допустимі докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість, понесених у суді першої інстанції. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони.

З урахуванням того, що колегією суддів ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги у справі пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 2400,00 грн (6000,00 грн х 40,00 % = 2400,00 грн).

Керуючись ст. ст. 141, 259, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Самарівського міськрайонного суду міста Дніпропетровської області від 06 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 333035155 від 16 листопада 2021 року в загальній сумі 29848,00 грн, з яких 16780,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13068,00 грн - заборгованість за відсотками.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 2400,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 березня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова