П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року м. Київ

Справа №757/21571/25

Провадження: № 22-ц/824/7434/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що йому завдано шкоду бездіяльністю службових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яка полягає в умисному невиконанні рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.05.2024 року в адміністративній справі № 400/2514/24 в частині перерахунку та виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії з 01.02.2022 року, чим порушено його право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження" (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та підриває принцип верховенства права, зазначений в ст. 8 Конституції України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди, пославшись на недоведеність протиправності дій відповідача, зазначивши, що така протиправність має бути встановлена окремим судовим рішенням, яке має преюдиційне значення. Разом з тим, вважає, що такий висновок є помилковим та не ґрунтується на вимогах закону, оскільки чинне законодавство не містить імперативної вимоги щодо обов`язкового попереднього встановлення протиправності дій суб`єкта владних повноважень іншим судовим рішенням як передумови для розгляду вимог про відшкодування шкоди. Натомість суд, розглядаючи спір про відшкодування шкоди, зобов`язаний самостійно надати оцінку діям відповідача на предмет їх правомірності.

Крім того, суд першої інстанції фактично не надав належної оцінки доводам позивача щодо невиконання відповідачем рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 400/2514/24.

Зазначеним рішенням суду відповідача було зобов`язано провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.02.2022 року з урахуванням усіх складових грошового забезпечення. Водночас, як вбачається з матеріалів справи та доводів позивача, відповідачем не було забезпечено повного та належного виконання цього рішення, зокрема, не враховано вимоги законодавства щодо індексації пенсій та інших складових, що прямо впливає на розмір пенсійних виплат.

Суд першої інстанції, обмежившись формальним посиланням на факт здійснення перерахунку, не перевірив його правильність та повноту, чим фактично залишив поза увагою суть спору.

Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що заявлена до стягнення сума не є майновою шкодою. Однак позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у невиконанні судового рішення у повному обсязі, він недоотримав належні йому грошові кошти, що і становить майнову шкоду.

Отже, вважає, що у даному випадку має місце не просто спір щодо розміру виплат, а наслідки неналежного виконання судового рішення, що відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України є підставою для відшкодування шкоди за рахунок держави.

Також суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, не надавши належної оцінки доводам позивача щодо тривалого невиконання судового рішення, що саме по собі є порушенням права на справедливий суд та ефективний засіб правового захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Шмалько проти України» наголосив, що невиконання або тривале невиконання судового рішення становить порушення права на справедливий суд, а органи державної влади не можуть виправдовувати таке невиконання відсутністю бюджетних коштів.

Однак суд першої інстанції зазначених правових позицій не врахував та не надав їм належної оцінки.

Крім цього, рішення суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, оскільки суд не навів мотивів відхилення суттєвих доводів позивача, не дослідив належним чином подані докази та не зазначив, чому не підлягають застосуванню норми права, на які посилався позивач.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ ПФУ в Миколаївській області Кілійник К. С. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необгрунтованими, зазначила про те, що на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 400/2514/24 Головним управлінням було здійснено перерахунок пенсії позивача відповідно до вимог, визначених цим судовим рішенням, з урахуванням усіх складових грошового забезпечення та раніше виплачених сум. При цьому зазначене рішення суду не містило інших зобов`язань, ніж проведення відповідного перерахунку та виплати. Також представник відповідача звертала увагу на те, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з порядком та результатом виконання судового рішення, що свідчить про наявність публічно-правового спору щодо дій суб`єкта владних повноважень, який підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, зокрема шляхом оскарження відповідних дій чи бездіяльності або в порядку судового контролю за виконанням судового рішення.

Окрім цього, у відзиві зазначено, що у разі заявлення вимог про відшкодування шкоди окремо від вимог про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язковою передумовою їх задоволення є наявність преюдиційного рішення суду щодо протиправності такої поведінки, якого у даній справі позивачем не надано.

Також представник відповідача підкреслювала, що питання призначення, перерахунку та визначення розміру пенсії належить до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України, а тому ні суд, ні позивач не можуть підміняти собою відповідний орган та здійснювати розрахунок пенсії на власний розсуд.

Крім того, у відзиві зазначено про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, її розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими негативними наслідками, що виключає можливість задоволення відповідних позовних вимог.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 400/2514/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 лютого 2022 року з урахуванням усіх складових грошового забезпечення відповідно до довідки Управління Служби безпеки України в Миколаївській області від 11 жовтня 2023 року № 108/2-69 та з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання зазначеного судового рішення відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача та проведено нарахування відповідних сум доплати з урахуванням фактично виплачених коштів.

Разом із тим, позивач, не погоджуючись із порядком та результатами виконання вказаного судового рішення, вважаючи, що перерахунок пенсії проведено не у повному обсязі та з порушенням вимог законодавства, звернувся до суду з даним позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що, на його думку, службовими особами Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиконанні рішення суду в частині належного перерахунку та виплати пенсії, внаслідок чого він недоотримав грошові кошти, що становить майнову шкоду, а також зазнав моральних страждань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності всіх необхідних елементів цивільно-правової відповідальності, зокрема протиправності дій (бездіяльності) відповідачів, факту заподіяння шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та заявленою шкодою.

Суд зазначив, що належним доказом протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є відповідне судове рішення, яке набрало законної сили, однак таких доказів позивачем надано не було.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення кошти фактично є сумою, яку він вважає недоотриманою внаслідок виконання судового рішення, а відтак такі кошти не можуть розцінюватися як майнова шкода у розумінні положень статей 1173, 1174 ЦК України.

Також суд виходив з того, що незгода позивача з порядком та розміром проведеного відповідачем перерахунку пенсії не свідчить про протиправність дій відповідача та не є самостійною підставою для відшкодування шкоди.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральних страждань, їх характер та обсяг, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і такими стражданнями.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі положеннями статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалені судами іменем України є обов`язковими до виконання на всій території України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Тому право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Отже, у цій справі позов пред`явлений до держави Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган(органи)державної влади, а саме Головне управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області та Державну казначейську службу України.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом частини 1статті 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Тобто правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди.

Обов`язковою підставою відповідальності за завдану майнову шкоду є протиправність поведінки заподіювача шкоди. Протиправна поведінка означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Частиною 2 статті 1667 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пунктом 3 вказаної статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Збитки, заподіяні Головним управлінням Пенсійного фонду України у Миколаївській області, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) службових осіб, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) службових осіб і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) службових осіб має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування.

Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.

У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв`язок між ними.

Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв`язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що службовими особами Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області при виконанні рішення адміністративного суду було допущено протиправну бездіяльність та внесено, на його думку, недостовірні відомості при здійсненні перерахунку пенсії, що спричинило йому майнову та моральну шкоду.

Разом із тим, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що для покладення на державу обов`язку з відшкодування шкоди відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України необхідною є наявність сукупності елементів цивільного правопорушення, а саме: протиправності поведінки заподіювача шкоди, факту настання шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Ключовим елементом такої відповідальності є встановлення протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували визнання у встановленому законом порядку дій чи бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області протиправними під час виконання рішення суду від 06 травня 2024 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що така протиправність нібито очевидна та не потребує додаткового встановлення, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки сам по собі факт незгоди позивача з порядком та результатами виконання судового рішення не є тотожним встановленню протиправності дій суб`єкта владних повноважень у передбаченому законом порядку.

Більш того, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач фактично ставить під сумнів правильність здійсненого відповідачем перерахунку пенсії, тобто оспорює дії суб`єкта владних повноважень щодо виконання судового рішення. Такі правовідносини за своєю суттю є публічно-правовими та підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства, а не шляхом пред`явлення позову про відшкодування шкоди.

Отже, відсутність судового рішення, яким встановлено протиправність відповідних дій чи бездіяльності відповідача, свідчить про недоведеність одного з обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, що виключає можливість покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

Окрім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлена позивачем до стягнення сума фактично є тією сумою, яку він вважає недоотриманою внаслідок виконання судового рішення, а відтак не може бути кваліфікована як майнова шкода у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України.

Сама по собі вимога про стягнення сум, які, на переконання позивача, підлягають виплаті на виконання судового рішення, не змінює правову природу таких вимог і не трансформує їх у деліктні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до довільного тлумачення норм матеріального права та підміни поняття «майнова шкода» фактичною вимогою про виконання судового рішення в іншому обсязі, ніж це було здійснено відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди, оскільки такі висновки є обґрунтованими та відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Як правильно встановлено судом, рішенням адміністративного суду відповідача було зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу, яке, у свою чергу, відповідачем виконано шляхом проведення відповідного перерахунку та здійснення виплат.

Незгода позивача із розміром проведеного перерахунку та сумами фактично виплачених коштів сама по собі не свідчить про протиправність дій відповідача та не може вважатися належною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про наявність моральної шкоди зводяться виключно до суб`єктивного сприйняття позивачем дій відповідача та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами у розумінні статей 76, 78, 81 ЦПК України.

При цьому, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять жодного судового рішення, яке б встановлювало протиправність дій чи бездіяльності відповідача при виконанні рішення адміністративного суду, що є необхідною передумовою для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, в тому числі і моральної.

Позивачем не доведено самого факту заподіяння моральної шкоди, її характеру, інтенсивності, тривалості, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими стражданнями.

Жодних доказів, які б свідчили про настання для позивача негативних наслідків немайнового характеру, що виходять за межі звичайних переживань, пов`язаних із незгодою щодо розміру виплат, матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку відсутні всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення, з якими закон пов`язує можливість покладення на державу обов`язку з відшкодування моральної шкоди.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості такого рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 березня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура