Справа № 545/1192/25
Провадження № 2/545/403/26
"16" березня 2026 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі :
головуючого судді Цибізової С.А.,
з участю секретаря Делії Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, -
Просив визнати недійсним договір дарування від 27.09.2024, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Кривенко Н.В. за реєстр №4141; судові витрати просив стягнути з відповідачів.
Приватний виконавець Скрипник В.Л., у судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі.
ОСОБА_1 та його представник у судове засідання не з`явилися, попередньо представник надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не надали. Відповідачі повідомлялися шляхом направлення судових повісток за адресою їх реєстрації. Згідно з п. 2 ч.7, ч. 8 ст. 128 ЦПКУкраїни вважаються такими, що повідомлені належним чином.
Відзиву на позовну заяву або будь-яких клопотань із зазначенням поважності причин неприбуття в судові засідання відповідачами до суду не подано.
За змістом ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За таких обставин, проводиться заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті дійшов наступного.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з вимогами статтей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, суд розглядає справу за наявними доказами.
Встановлено, що 04.12.2023 Шишацьким районним судом Полтавської області по справі №551/2272/22 виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 29.12.2019 275 400 дол США в рахунок відшкодування основної суми боргу, 468 180,00 дол США в рахунок відшкодування процентів від суми позики та 20 673,86 дол США в рахунок відшкодування 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 02 травня 2020 року по 01 листопада 2022, а всього 764 253,86 дол США (а.с.15-16).
Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 05.12.2023 ВП №73514187 відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа (а.с.19).
Окрім того, Шишацьким районним судом Полтавської області 04.12.2023 по справі №551/2272/22 виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн (а.с.17-18).
Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 05.12.2023 ВП №73513607 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №551/2272/22 виданого 04.12.2023 Шишацьким районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн (а.с.20).
Відповідно до постанови Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 05.12.2023 об`єднано виконавчі провадження №73513607, №73513890, №73514187 у зведене виконавче провадження №73514911 (а.с.21).
Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 06.12.2023 накладений арешт на нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_4 , зокрема на: квартиру загальною площею 72,4 кв.м., місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; та на транспортні засоби (а.с.22-23).
Постановою Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 10.12.2024 з урахуванням постанови Верховного Суду від 20.11.2024 внесені зміни (доповнення) реєстраційних даних, а саме: резолютивну частину зазначено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.12.2019 року 275 400 дол США в рахунок відшкодування основної суми боргу, 55 080 дол США в рахунок відшкодування процентів від суми позики та 20 673,86 дол США в рахунок відшкодування 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 02 травня 2020 року по 01 листопада 2022 року, а всього 351 153,86 дол США (а.с.24-25).
Згідно з п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-(ІІ)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11 вбачається, що повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного повноваженням є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч.2 ст.4, ч.4 ст.42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину).

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 по справі №317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зробив висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23.02.2012 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадження (ч.4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з боржником ОСОБА_4 , у період виконання рішення суду, ОСОБА_2 за згодою боржника подарувала своїй матері земельну ділянку 1/2 частка якої належить ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

У силу ч.1-3, ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Верховний Суд у постанові від 13.05.2022 по справі №370/423/19 зазначив, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таким чином, сукупність наведених обставин доводить той факт, що боржник усвідомлюючи характер свого діяння, недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, передбачаючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, надав згоду дружині на відчудження належної йому частки в нерухомому майні, в результаті чого вчинено правочин на шкоду правам інших осіб, зокрема, ОСОБА_1 , оскільки відчуження належної йому частки відбулося з метою уникнення звернення на нього стягнення в межах процедури примусового виконання.

У свою чергу, укладення правочину щодо майна боржника, навіть якщо формальним (титульним) власником та стороною відповідного договору є дружина боржника, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.05.2022 по справі №370/423/19.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання щодо розподілу судового збору суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн (а.с.2).

Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Отже, відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн по 403,73 грн з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 244, 263, 265, 279, 280-282 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування від 27.09.2024, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Кривенко Н.В. за реєстр №4141.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича (реєстраційний номер обліоковї картки платника податків: НОМЕР_4 , адреса місцезнаходження: вул. Сердюка Ігоря, 15, офіс 72, м. Кременчук, Полтавська область) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн по 403,73 грн з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: С. А. Цибізова