Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2414/25 Головуючий у 1-й інст. Васильчук Л. Й.
Категорія 72 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Лугини О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 285/2414/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Ярунської сільської ради Звягельського району Житомирської області, про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Семеньки Василя Михайловича на заочне рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Васильчук Л.Й. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Семенька В.М. звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також просив стягнути з відповідача на користь позивачки понесені по справі судові витрати.

Позов мотивувався тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 червня 2024 року ( справа № 285/7232/23) їхній шлюб було розірвано.

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області судовим наказом від 01 лютого 2024 року стягнув із ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на неповнолітню дитину у розмірі частини від усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 31 січня 2024 року.

Однак, будучи працездатною особою, не маючи обмежень за станом здоров`я, отримуючи дохід від тимчасових заробітків, ОСОБА_2 аліменти не сплачував та на попередження державних виконавців про кримінальну відповідальність за непогашення заборгованості по аліментах не реагував, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість у розмірі 32 289,41 грн.

У зв`язку з цим, вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 лютого 2025 року ОСОБА_2 визнано винуватим за частиною 1 статті 164 КК України та призначено йому покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Проте, відповідач і надалі ухиляється від сплати аліментів і станом на 01 квітня 2025 року заборгованість становила 38 474,90 грн.

Також представник позивачки зазначав, що ОСОБА_2 від моменту народження доньки ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не відвідує її, не телефонує та взагалі не цікавиться її життям. Він не приймає участі у вихованні малолітньої доньки, не цікавиться її здоров`ям, матеріально не забезпечує. Дитиною опікується виключно позивачка. ОСОБА_1 постійно займається розвитком своєї доньки та виключно самостійно приймає участь у її вихованні та утриманні, тому позивачка вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Заочним рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Семенька В.М. подав апеляційну скаргу, де просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного заочного рішення порушив права та законні інтереси ОСОБА_1 , норми процесуального та матеріального права.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви.

Крім того, представник зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги поведінку відповідача під час розгляду справи. Зокрема, він не скористався своїм правом на подання відзиву, в судове засідання не з`являвся та причини неявки не повідомляв. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи.

Також, ОСОБА_2 ні під час спілкування у телефонному режимі з представниками органу опіки та піклування виконавчого комітету Ярунської сільської ради, ні під час судового розгляду даної справи, не висловлював своєї незгоди щодо позбавлення його батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 . Відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не встановлено підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів, дослідивши обставини справи та надавши оцінку наявним доказам дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №482(а.с.14).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №285/7233/23 шлюб, зареєстрований 25 вересня 2021 року Новоград-Волинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №323 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 18).

Судовим наказом місцевого суду від 01 лютого 2024 року у справі № 286/660/24 із ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмір 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 січня 2024 року до досягнення нею повноліття (а. с. 17).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на 01 квітня 2025 року, поданого до суду позивачем у справі, за відповідачем рахується заборгованість в сумі 38 474,90 грн (а. с. 21).

Як убачається із копії вироку Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04 лютого 2025 року у справі №285/623/25 відповідача визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 164 КК України (Ухилення від сплати аліментів на утримання дітей) (а. с. 19).

Відповідно до даних копії акту обстеження умов проживання дитини за адресою проживання позивачки встановлено, що вони є належними. У будинку просторо, чисто та комфортно. Будинок облаштований необхідними меблями та побутовою технікою. У кімнаті тепло, чисто, затишно. Для дитини наявне місце для сну, відпочинку та проведення дозвілля. Дівчинка забезпечена одягом, взуттям відповідно до сезону, у дитини наявні іграшки, книги для її розвитку. Встановлено, що батько дитини ОСОБА_2 впродовж півтора року не займається вихованням дитини, не утримує її, із ОСОБА_4 не спілкується та не зустрічається (а.с. 22).

Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ярунської сільської ради Звягельського району Житомирської області від 09 квітня 2025 року за № 54, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23, 24).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав батька відносно доньки ОСОБА_3 .

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Така позиція є сталою в правозастосуванні та неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Суд першої інстанції вірно послався на постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 24.06.2020 у справі № 344/6374/18, від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 25.01.2023 у справі № 462/4705/19, які є релевантними до обставин цієї справи.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Органом опіки та піклування виконавчого комітету Ярунської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 54 від 09 квітня 2025, надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, такий висновок не розкриває у повному обсязі, в чому саме проявляється невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. У ньому не наведено підстав та доводів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Висновок органу опіки і піклування не містить даних про проведену роботу цим органом по врегулюванню даного конфлікту та по встановленню фактичних обставин ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Даний висновок належно оцінений судом першої інстанцій у сукупності з іншими доказам.

Враховуючи вищенаведене, висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ярунської сільської ради не може бути покладено в основу рішення, а повинен оцінюватися в комплексі з іншими доказами по справі з метою забезпечення найкращих інтересів дитини.

Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), зазначено, що «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку.

У справі, що переглядається встановлено, що позивачка не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або інших обставин, які в силу приписів частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.

Місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що наявність заборгованості зі сплати аліментів, саме по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа №420/1075/17).

Особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Відтак, у даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки ОСОБА_3 не відповідає інтересам доньки, оскільки обставини умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У порушення пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» , суд першої інстанції не попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання і утримання доньки ОСОБА_4 , та не поклав контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків щодо дитини на орган опіки та піклування, що є підставою для зміни рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення, шляхом його доповнення.

Правових підстав для нового розподілу понесених сторонами судових витрат за наслідками апеляційного розгляду у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України не убачається.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Семеньки Василя Михайловича задовольнити частково.

Заочне рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2025 року змінити, доповнивши абзацами другим та третім наступного змісту:

«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання і утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покласти на виконавчий комітет Ярунської сільської ради Звягельського району Житомирської області, як орган опіки та піклування.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді