Дата документу 04.03.2026 Справа № 334/3292/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/3292/25 Головуючий у 1 інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/526/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
№ 22-ц/807/526/26-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Смакотіної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2025 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , Заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Оріхівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року заявниця ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 в особі адвоката Мормуль П.В. звернулася до суду із заявою про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 (далі - Заявник) є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Запис про батька в свідоцтві про народження ОСОБА_6 зроблений відповідно до частини першої статі 135 Сімейного кодексу України.

Сімейні обставини заявниці склались таким чином, що на час зачаття та народження доньки ОСОБА_6 вона не перебувала у шлюбі та на той час не було спільної заяви разом із батьком дитини.

Заявниця впевнена, що батьком дитини є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з яким заявниця одружилася 30.11.2019 року та розлучилася ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до пункту 4 ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав.

Таким чином, неповнолітня ОСОБА_8 має право на отримання одноразової грошової допомоги, проте довести, що батьком ОСОБА_6 був ОСОБА_7 , заявниця може лише в судовому порядку, а саме проведенням генетичної експертизи ДНК.

Просила:

встановити факт, що померлий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

внести зміни до актового запису №4 від 22.03.2016 року про народження ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження: Україна, Запорізькій області, Василівський район, с.Плавні, місце державної реєстрації - Виконавчий комітет Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області;

записати громадянина України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - батьком дитини;

змінити прізвище дитини з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », по батькові з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 », ім`я, місце та дату народження залишити без змін, видати нове свідоцтво про народження з урахуванням цих змін.

Свідоцтво про народження, що було видано раніше, анулювати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2025 року заяву задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Лобкове, Василівського району Запорізької області є біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Плавні Василівського району Запорізької області.

В іншій частині заяви - відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2025 року про відмову в ухваленні додаткового рішення у справі.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду у частині відмови у задоволені позову та ухвалу Дніпровського районного суду міста Запоріжжя у справі №334/3292/25 від 08.12.2025 - скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову у часті вимог позивача про внесення змін до актового запису №4 від 22.03.2016 року про народження ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши у графі відомості про батька: « ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України», в решті - рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що ухвалюючи оскаржувані рішення, помилково дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта щодо внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_2 про біологічного батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та надав неналежної оцінки тим обставинам справи, які мають суттєве значення для ухвалення законного рішення іменем України, окрім цього посилаються, що судом першої інстанції протиправно залишено поза увагою той факт, що на підставі встановленого факту батьківства підлягаю внесенню відповідні зміни до актового запису про народження.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку експерта № 295-МГ молекулярно-генетичної експертизи по встановленню факту батьківства померлого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відношенні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої ОСОБА_1 , померлий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 може бути біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Вірогідність того, що ОСОБА_7 дійсно може бути біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 складає 99, 99999 %. Що є підставою для встановлення батьківства ОСОБА_7 та задоволення заявленої вимоги. Разом з тим, незважаючи, на встановлений факт біологічного батьківства ОСОБА_7 відносно ОСОБА_2 , обставин, які б свідчили про те, що наявність у дитини прізвища « ОСОБА_9 » та по батькові « ОСОБА_11 » може зашкодити інтересам дитини або позбавить її права на отримання одноразової грошової допомоги судом не встановлено, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для внесення змін до актового запису про народження дитини.

Рішення суду оскаржується в частині відмови в задоволенні заяви про внесення змін до актового запису №4 від 22.03.2016 року про народження ОСОБА_2 .

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, щозагиблий ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився у с. Лобкове, Василівського району Запорізької області.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у графі «батько» вказано « ОСОБА_14 », у графі «мати» - « ОСОБА_1 » актовий запис №4 ( а.с. 5). Реєстрація актового запису №4 від 22 березня 2016 року відбувалася у порядку ч. 1 ст.135 Сімейного кодексу України.

Також встановлено, що ОСОБА_15 , 2016 року народження, заявниця ОСОБА_1 народила до реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 .

30.11.2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб, який був зареєстрований Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №932. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_10 .

10.09.2022 року, шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_7 було розірвано, про що Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) зроблено відповідний запис №70. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_16 змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Згідно висновку експерта № 295-МГ молекулярно-генетичної експертизи по встановленню факту батьківства померлого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відношенні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої ОСОБА_1 , померлий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 може бути біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Вірогідність того, що ОСОБА_7 дійсно може бути біологічним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 складає 99, 99999 %.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Принципами 2, 3 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, яка не передбачає будь-яких інших умов надання згоди на її обов`язковість державами-членами ООН, проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Дитині має належати від народження право на ім`я і громадянство.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

Частиною 1 статті 28 ЦК України визначено, що фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Фізична особа має право на ім`я та на зміну імені (статті 294, 295 ЦК України).

У частинах 8-10 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до статті 145 СК України, прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частинами третьою, п`ятою статті 148 СК України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років.

У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі №165/1288/20 зазначив, що у справах зі спорів щодо зміни прізвища дитини узагальнений та формальний підхід є неприпустимим. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 цього Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своєї постанові від 15 серпня 2018 року у справі №759/3363/16-ц (провадження №61-18385св18) заробив наступний правовий висновок: «тлумачення частини п`ятої статті 148 СК України дозволяє зробити висновок, що при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. Встановивши, що зміна прізвища відповідає інтересам дітей, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову».

У постанові від 02 серпня 2018 року у справі №607/13952/17 (провадження №61-36154св18) Верховний Суд виходив з того, що «судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що зміна прізвища дитини буде відповідати її інтересам, психологічному та гармонійному розвитку, а також враховуючи особисте бажання самої дитини змінити прізвище».

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Гарнага проти України» від 16 травня 2013 року (остаточне 12 серпня 2013 року) за заявою №20390/07 у параграфах 36, 37, 38 та 41 зазначено, що «жодна зі сторін не ставила під сумнів застосовність у цій справі статті 8 Конвенції, отже, Суд не вбачає підстав для цього. Суд нагадує, що в багатьох подібних справах стосовно вибору або зміни імені та прізвища він доходив висновку, що це питання охоплюється статтею 8 Конвенції, оскільки ім`я та прізвище стосуються приватного та сімейного життя особи (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Бургхартц проти Швейцарії» (Burghartz v. Switzerland) від 22 лютого 1994 року, п. 24, Series А № 280-В; «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland) від 25 листопада 1994 року, п. 37, Series А № 299-В, та «Гійо проти Франції» (Guillot v. France) від 24 жовтня 1996 року, пп. 21 та 22, Звіт про рішення та ухвали 1996-V). Справа «Булгаков проти України» (Bulgakov v. Ukraine, заява № 59894/00, п. 42, рішення від 11 вересня 2007 року) також стосувалась по батькові заявника як частини його імені. Отже предмет цієї заяви охоплюється статтею 8 Конвенції.

Суд також нагадує, що хоча зобов`язання щодо зміни імені особи може вважатися втручанням у приватне життя такої особи, відмову в наданні особі дозволу взяти нове ім`я не можна автоматично вважати таким втручанням. Суд ще раз нагадує, що хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов`язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов`язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому (див. вищезазначене рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland), п. 38, та рішення від 6 вересня 2007 року у справі «Юханссон проти Фінляндії» (Johansson v. Finland), заява № 10163/02, п. 29).

Визнаючи, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім`я, Суд визнає, що законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації особи та зв`язку носіїв певного імені з сім`єю (див. вищезазначене рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland), п, 39).

Таким чином, Суд зазначає, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24 вище), що свідчить про те, що питання зміни по батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається законодавством України. Слід зауважити, що українська система зміни імен видається доволі гнучкою та особа може змінити своє ім`я, дотримуючись спеціальної процедури, яка передбачає тільки мінімальні обмеження, які застосовуються у дуже конкретних випадках, здебільшого пов`язаних з кримінальним судочинством (див. пункт 22 вище). У той самий час, як видається, будь-яких ширших міркувань для накладення обмежень на зміну імені особи - таких як точний облік населення або зв`язок носіїв певного імені з сім`єю - державними органами не висувається. За такої ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться (див. пункт 38 вище), вони не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції».

В обґрунтування заяви заявниця посилалась на те, що відповідно до підпункту 1 пункту 2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, у тому числі докази надані відповідачем на підтвердження заперечень проти позову, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що наведені вище докази з достовірністю та об`єктивністю підтверджують підстави заявленої вимоги.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції формально, непропорційно та несправедливо позбавив заявницю права як матері дитини ініціювати зміну прізвища дитини, чим порушив сутність цього права та положення статті 8 Європейської конвенції.

У даному випадку суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви, допустив непропорційно втручання у право позивача на зміну прізвища дитини, оскільки судом не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами заявниці та дитини.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, суд першої інстанції належним чином не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів заявниці, не надав належної оцінки всім доказам у справі, і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта щодо внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_2 про біологічного батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, апеляційна скарга в частині вимог про скасування рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні заяви про внесення змін до актового запису №4 від 22.03.2016 року про народження ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що заявлена вимога щодо анулювання свідоцтва про народження, що було видано раніше не підлягає задоволенню, оскільки задоволення вимоги щодо внесення змін до актового запису про народження дитини є підставою не для його анулювання, а для видачі нового зі зміненими даними.

Щодо оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Так,статтею 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Наведений перелік підстав, за яких може бути постановлене додаткове рішення, є вичерпним.

Відповідно до п. 20Постанови Пленуму Верховного Суду України №14від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбаченихст.270ЦПК України і воно не може змінити суті основного рішення. Додаткове рішення суду це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.

Як зазначено судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, в рішенні суду від 20.11.2025 року по справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , Заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Оріхівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини було вирішено питання про встановлення факту батьківства. В частині внесення змін до актового запису про народження дитини заявнику відмовлено.

Отже, рішенням суду від 20 листопада 2025 вирішені усі питання заявлених вимоги у справі, відтак у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для ухвалення додаткового рішення, про, що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні заяви про внесення змін до актового запису №4 від 22.03.2016 року про народження ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині постанову наступного змісту.

Внести зміни до актового запису №4 від 22.03.2016 року про народження ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження: Україна, Запорізькій області, Василівський район, с. Плавні, місце державної реєстрації - Виконавчий комітет Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області;

записати громадянина України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - батьком дитини;

змінити прізвище дитини з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », по батькові з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 », ім`я, місце та дату народження залишити без змін, видати нове свідоцтво про народження з урахуванням цих змін.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: