ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Харків

справа № 645/3245/20

провадження № 22-ц/818/983/26

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року, постановлене під головуванням судді Цвіри Д.М., -

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення моральної шкоди, в якому просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої неправомірною постановою державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Харківській області Зубко К.А. від 04.10.2016 року про закриття виконавчого провадження № 52547524, грошові кошти в розмірі 261000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування свого позову, суд позбавлений можливості встановити факт підтвердження (або спростування) обставин, наведених в обґрунтування заявленої суми моральної шкоди. Крім того позивачем не додано вказану ухвалу при подачі вищевказаного позову.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 29.07.2015 року був виданий виконавчий лист № 646/6142/15 про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 454,83 грн.

За вказаним виконавчим листом постановою від 16.09.2016 року було відкрито виконавче провадження.

04.10.2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з посиланням на те, що на території Фрунзенського району м.Харкова КС «Регіон» не перебуває, майно боржника не виявлено.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14 лютого 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову державного виконавця Фрунзенського ВДВС Головного ТУЮ у Харківській області Зубко К.О. від 04.10.2016 про закриття виконавчого провадження №52547524.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14 лютого 2017 року залишено без змін.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.02.2017 року, яка в подальшому була залишена без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року, було задоволено скаргу позивача, скасовано постанову державного виконавця Фрунзенського ВДВС Головного ТУЮ у Харківській області Зубко К.О. від 04.10.2016 про закриття виконавчого провадження №52547524. Також зазначив, що неправомірна бездіяльність державних виконавців призвела до необґрунтованої затримки виконання судового рішення протягом 8 місяців, через що останній перебував у пригніченому стані, чим завдано йому моральних страждань. Так, у зв`язку із бездіяльністю державних виконавців позивач поніс незаплановані матеріальні витрати, пов`язані із складанням процесуальних документів (витрати на електроенергію, тонер для принтеру, папір для друку), копіюванням письмових доказів, витрати на проїзд до суду тощо. Вказав, що для відновлення душевних та моральних втрат йому необхідний додатковий час, зусилля та матеріальні ресурси. Зазначив, що з огляду на практику Європейського суду з прав людини при визначенні суми морального збитку слід враховувати вік, матеріальний стан потерпілого, ступінь вини відповідача. Так, позивач вважає законним та справедливим стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 261000,00 грн. Просив врахувати практику Європейського суду з прав людини, зазначені докази спричинення моральної шкоди та встановити розмір компенсації адекватним компенсаціям, присудженим ЄСПЛ в аналогічних справах.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, оскільки позивачем не надано

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всупереч зазначеним вимогам позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди та її розміру. Тому позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим рішення суду підлягає зміні в її мотивувальній частині.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не було надано, зокрема, копії ухвали, на підставі якої було скасовано постанову державного виконавця.

Проте з матеріалів справи убачається, що подаючи позовну заяву ОСОБА_1 у якості додатків зазначив, зокрема, завірену копію ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.02.2017 року по справі № 646/13214/16-ц (том 1 а.с.13 зв.)

Акту про відсутність зазначеного доказу складено не було.

Тому висновок суду, що зазначений доказ не було надано позивачем не відповідає фактичним обставинам справи.

Разом з тим зазначена ухвала міститься також у загальному доступі в ЄДРСР, а її відсутність у матеріалах справи не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки така інформація загальнодоступною.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в його мотивувальній частині.

Підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова