Справа № 448/544/25 Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/3735/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Хоцяновича О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мостиської міської ради Львівської області, третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації та рішення державного реєстратора, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

03.04.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсним та скасувати рішення Мостиської міської ради Львівської області №57 від 25.09.2024 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 »; скасувати державну реєстрацію та рішення державного реєстратора Луцик Н.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 75499881 від 11.10.2024 року, за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, тип об`єкта: земельна ділянка, кадастровий номер: :01:003:0502, опис об`єкта: площа (га): 0,046, номер відомостей про речове право: 57063647, тип речового права: право власності; усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,0460 га, яка була закріплена за ним та ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Мостиської міської Ради народних депутатів Мостиського району Львівської області №Р-23 від 25.02.1994 року у порядку спільного користування.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що оспорюваним рішенням Мостиської міської ради №57 від 25.09.2024 року порушено його права та законні інтереси, оскільки вирішено питання про передачу у власність відповідачки ОСОБА_2 земельної ділянки, яка відповідно до рішення виконавчого комітету Мостиської міської Ради народних депутатів №Р-23 від 25.02.1994 року була залишена у спільному користуванні двох співвласників будинку для спільного заїзду та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

14.10.2025 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив: накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0502 та заборонити ОСОБА_2 проводити на цій земельній ділянці будівельні чи будь-які інші види земельних та демонтажних робіт.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач покликався на те, що відповідачка ОСОБА_2 розпочала будівельні роботи на спірній земельній ділянці, зокрема, спорудила терасу, тому існує реальна загроза забудови цієї земельної ділянки іншими незаконними об`єктами, а також відчуження земельної ділянки іншим особам, що призведе до ускладнення виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт та заборонено ОСОБА_2 проводити будівельні чи будь-які інші види земельних та демонтажних робіт щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0502 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, номер інформаційної довідки: 407071259, площа (га): 0,046, власник ОСОБА_2 ).

Ухвалу суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 , просила її скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка зазначала, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Вважає, що з огляду на предмет розгляду у вказаній справі, який стосується існування нібито спільного заїзду на земельній ділянці, перебування в арешті земельної ділянки не виправдовує втручання держави у право на мирне володіння майном в контексті забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом та вимогами захисту основоположних прав конкретної людини, зокрема, власника майна.

Звертає увагу, що задовольняючи вимогу про заборону їй, як власнику, проводити будівельні чи будь-які інші види земельних та демонтажних робіт щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0502, суд першої інстанції не повністю дослідив всі обставини справи, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення нею земельних та демонтажних робіт на земельній ділянці, а також відсутнє документальне підтвердження даного факту зі сторони контролюючих органів.

Додає, що долучені фотознімки та відео не підтверджують порушення нею прав власності інших осіб чи встановленого законом порядку проведення таких.

Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції не вказав, на які види земельних та демонтажних робіт встановлено заборону.

13.01.2026 року позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

Зокрема, зазначив, що демонтажні роботи спільної господарської будівлі, що розташована на спірній земельній ділянці, почалися в січні 2025 року, позаяк, ОСОБА_2 отримала будівельний паспорт на реконструкцію індивідуального житлового будинку без змін зовнішніх геометричних розмірів та з влаштуванням мансарди по АДРЕСА_1 лише 04.02.2025 року.

Додає, що такий будівельний паспорт виданий щодо реконструкції лише житлового будинку, що належить ОСОБА_2 , без господарських будівель. Окрім того, відповідачка на спірній земельній ділянці спорудила терасу, яка не передбачена в будівельному паспорті від 04.02.2025 року. Декларація про початок будівельних робіт подана 13.02.2025 року.

В судове засідання апеляційного суду 24.02.2026 року інші учасники справи, окрім позивача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 05.03.2026 року о 12:50.

Заслухавши пояснення позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України), а також забороною вчиняти певні дії (п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. При цьому, забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.

Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року в справі №757/56995/20-ц, від 30 серпня 2023 року в справі №753/23090/21.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, зокрема, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками у постановах Верховного Суду від 04 березня 2025 року в справі №308/3839/21, від 19 лютого 2025 року в справі №522/6708/19, від 25 вересня 2024 року в справі №212/4159/23 та ін.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17).

У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі №361/8953/21 зазначено, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має керуватися тим, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного суду від 08 жовтня 2024 року в cправі №5026/1357/2012(925/229/24), від 09 червня 2021 року в справі №10/5026/290/2011(925/1502/20) та ін.

Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо під час його застосування забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що між сторонами дійсно виник спір, предметом якого є названа вище земельна ділянка, щодо якої вжито заходи забезпечення позову і на яку позивач заявляє свої права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки забудова спірної земельної ділянки відповідачкою та/або зміна її власника у випадку реалізації відповідачкою свого права на розпорядження належною їй на праві власності земельною ділянкою може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та/або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому, необхідно зазначити, що вжиті судом заходи забезпечення стосуються лише сторони відповідача у справі, тому підстав для висновку про те, що будуть порушені права та інтереси інших осіб немає.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду по суті вирішення даного питання і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 05 березня 2026 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич