ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1688/26 Справа № 204/3249/25 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Макарова М.О., Пищиди М.М.,

при секретарі - Карпенко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 серпня 2025 року у складі судді Дубіжанської Т.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та пені за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2022 року, відповідач був зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), до закінчення навчання, але не більше ніж до 12 квітня 2023 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем Першого Правобережного ВДВС у Шевченковському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість ОСОБА_2 по аліментам, станом на 12 жовтня 2023 року, складає суму в розмірі 47185,42 грн.

Враховуючи, що рішення суду відповідачем не виконується, виникла заборгованість по сплаті аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка не сплачується останнім, позивач вимушена звернутися до суду та просити стягнути на її користь заборгованість по аліментам у розмірі 47185,42 грн., неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 47185,42 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки всі питання щодо сплати аліментів за судовим рішенням вирішуються державним виконавцем при виконанні судового рішення, а тому підстав для стягнення заборгованості по аліментах в судовому порядку відсутні й позивачем, на момент звернення до суду з даним позовом, не надано належних та допустимих доказів наявності заборгованості по аліментами, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості по аліментам та пені за прострочення сплати аліментів.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на неправильному тлумаченні змісту правовідносин, що виникають під час виконання рішення про стягнення аліментів, та на процесуальних помилках, які істотно вплинули на результат справи. Вказує, що суд першої інстанції мав визначити розмір заборгованості по аліментах за заявлений період і нарахувати пеню за статтею 196 СК України, забезпечивши ефективний і повний захист права дитини на утримання, а не формально відмовляти у позові через недоліки, які сам мав можливість усунути процесуальними засобами, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2022 року, з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 22 червня 2021 року і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 січня 2023 року державним виконавцем Першого Правобережного ВДВС у Шевченковському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бойко Д.В. відкрито виконавче провадження №70793708 з примусового виконання виконавчого листа № 204/4606/21, виданого 15 грудня 2022 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська.

Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого 12 жовтня 2023 року державним виконавцем Першого Правобережного ВДВС у Шевченковському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григорішеним Б.С., в рамках виконавчого провадження №70793708, заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на лютий 2023 року складає 47185,42 грн.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу).

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Отже є два способи виконання обов`язку батьків, які проживають окремо, в утриманні дитини: за домовленістю (добровільно), або за рішенням суду.

Відповідно до частин 1, 3 статті 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

Згідно з частиною 1 статті 187 СК України, один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві.

Вказані норми матеріального права визначають порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні, за заявою платника, поданою відповідно до статті 187 СК України, і саме в цьому випадку закон передбачає право на звернення до суду та стягнення заборгованості за аліментами.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, а саме: виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Стягнення ж заборгованості за аліментами, які вже стягуються на підставі судового рішення, закон не передбачає. Суд, при наявності спору, може лише визначити розмір такої заборгованості, яка має бути стягнена в межах виконавчого провадження, при виконанні рішення суду про стягнення аліментів, і ухвалення окремого (додаткового) рішення суду про стягнення цієї заборгованості, не потребує.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що підстав для стягнення заборгованості по аліментах в судовому порядку немає, оскільки всі питання щодо сплати аліментів за судовим рішенням вирішуються державним виконавцем при виконанні судового рішення. У разі нездійснення державним виконавцем дій, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", діючим законодавством передбачено порядок оскарження такої бездіяльності.

Відповідно до статті 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене статтею 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів, виникає з часу набрання рішенням законної сили.

У розумінні положень статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Виходячи з наведеного, законодавець не ставить обов`язок по сплаті аліментів, у разі обізнаності платника аліментів про їх стягнення, в залежність від стягнення таких за виконавчим листом шляхом відрахування із заробітної плати чи іншого доходу, оскільки судові рішення, що набрали законної сили, підлягають обов`язковому виконанню.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів, суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2018 року, справа №572/1762/15-ц).

При обчисленні пені потрібно звернути увагу, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості на яку вона нараховується.

Судом встановлено, що справа про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки була розглянута у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, виконавче провадження з примусового виконання за виданим виконавчим листом було відкрито 23 січня 2023 року, а розрахунок заборгованості відповідача за даним виконавчим провадженням виданий та розрахований станом на 12 жовтня 2023 року, в той час, як з даним позовом до суду позивач звернувся лише 26 березня 2025 року.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність самої заборгованості відповідача за аліментами на момент звернення до суду, тобто 26 березня 2025 року, як й наявність вини особи у несплаті аліментів.

Крім того, позивачем не надано власний розрахунок нарахованої пені згідно такої заборгованості, що позбавляє можливості перевірити розрахунок пред`явлений позивачем до стягнення з відповідача суми пені.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, з яким погоджується колегія суддів, оскільки всі питання щодо сплати аліментів за судовим рішенням вирішуються державним виконавцем при виконанні судового рішення, а тому немає підстав для стягнення заборгованості по аліментах в судовому порядку, й позивачем недоведено належними та допустимими доказами наявність самої заборгованості по аліментами, що виключає підстави для стягнення заборгованості по аліментам та пені за прострочення сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на неправильному тлумаченні змісту правовідносин, що виникають під час виконання рішення про стягнення аліментів, та на процесуальних помилках, які істотно вплинули на результат справи, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав визначити розмір заборгованості по аліментах за заявлений період і нарахувати пеню на підставі положень статті 196 СК України, забезпечивши ефективний і повний захист права дитини на утримання, а не формально відмовляти у позові через недоліки, які сам мав можливість усунути процесуальними засобами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані доводи не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 06 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 03 березня 2026 року

Повний текст судового рішення складено 17 березня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида