КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6009/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, у якому просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 58 000,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 348 000,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн та гонорар (винагороду) за позитивний результат по справі в розмірі 10% від суми стягнутого середнього заробітку - 40 600,00 грн. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він працював на посаді заступника директора Департаменту адміністративного забезпечення АТ «Українська залізниця» з 21 листопада 2017 року та звільнився за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом від 20 жовтня 2022 року №1780/ос.

Однак відповідачем не було дотримано вимог статті 116 КЗпП України, оскільки із ним не проведено остаточного розрахунку в день його звільнення 03 листопада 2022 року.

Вказує, що йому не виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого у АТ «Укрзалізниця» колективного договору, а саме матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік.

За таких умов, позивач просив вирішити вказаний спір у судовому порядку та задовольнити його позовні вимоги про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що між керівництвом Державна адміністрація залізничного транспорту України та профспілковим комітетом апарату Укрзалізниця укладено Колективний договір, який є чинним та обов`язковим для сторін. Вказаним колективним договором передбачено обов`язок роботодавця виплатити працівнику матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).

Працюючи в апараті управління АТ «Укрзалізниця», позивач написав заяву на чергову відпустку та надання матеріальної на оздоровлення у розмірі визначену п.2.2.10 Колективного договору, яка була адресована керівництву АТ «Укрзалізниця».

Однак відповідач по сьогоднішній день належну йому матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 58 000,00 грн не виплатив, й тим самим не виконав свої зобов`язання за Колективним договором, чим грубо порушив трудові права з оплати праці.

Невиплата зазначених сум свідчить про порушення умов Колективного договору та вимог ст. 18 КЗпП України. Крім того, у день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, чим порушив вимоги ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 117 КЗпП України з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, але не більше ніж за шість місяців, що становить 348 000,00 грн.

Щодо строку звернення до суду із даним позовом зазначає, що письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми надано відповідачем лише 09 вересня 2025 року, у зв`язку з чим саме з цієї дати позивачу стало відомо про порушення його прав.

За таких обставин позивач вважає, що його позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

28 січня 2026 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника АТ «Українська залізниця» - Шаповал І.О., відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що станом на день звільнення 03 листопада 2022 року позивачу були виплачені всі належні та обчислювані суми, зокрема компенсація за 16 днів невикористаної відпустки, відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення була призупинена на підставі ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та рішення правління АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31 Ком.т від 14.03.2022), тому на день звільнення правові підстави для її нарахування та виплати були відсутні.

Розрахункові листи за жовтень та листопад 2022 року, направлені позивачу на електронну адресу, що підтверджує належне повідомлення про проведений розрахунок. Отже, про невиплату допомоги позивачу було відомо у 2022 році, а тому строк звернення до суду із даним позовом ОСОБА_1 пропущений.

На підставі викладеного вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в позові є законним та обґрунтованим.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просить скасувати оскаржуване рішення суду першої та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При апеляційному розгляді представник АТ «Українська залізниця» - Шаповал І.О. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просила залишити без змін, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у судовому рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що з 21 листопада 2017 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора Департаменту адміністративного забезпечення Акціонерного товариства «Українська залізниця» та звільнився 03 листопада 2022 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом від 20 жовтня 2022 року № 1780/ос.

Пунктом 2.2.10. Колективного договору, укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 року, з наступними змінами і доповненнями, передбачено «надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки ).

20 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голови правління АТ «Укрзалізниця» з заявою, у якій просив надати йому щорічну відпустку тривалістю 14 календарних днів з 21 жовтня 2022 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та звільнити його із займаної посади за власним бажанням в останній день відпустки.

Наказом № 1780/ос від 20 жовтня 2022 року ОСОБА_1 надана щорічна відпустка з 21 жовтня 2022 року до 03 листопада 2022 року включно тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 21 листопада 2021 року до 20 листопада 2022 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення згідно колективного договору після окремого рішення правління. Звільнено ОСОБА_1 , заступника директора Департаменту адміністративного забезпечення, 03 листопада 2022 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України та припинено дію трудового договору від 20 листопада 2017 року №201. Виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку 16 днів: за період з 21 листопада 2020 року до 20 листопада 2021 року в кількості 3 календарні дні, за період з 21 листопада 2021 року до 20 листопада 2022 року в кількості 13 календарних днів.

З даним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 22.10.2022 року під особистий підпис та отримав його копію.

В день звільнення, 03 листопада 2022 року, ОСОБА_1 не працював, а перебував у щорічній відпустці, в зв`язку з чим вручити позивачу повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні особисто, відповідач не мав можливості. За таких обставин, роботодавець зробив це письмово, направивши в автоматизованому режимі засобами облікової системи АСБО «Фобос» на його особисту електронну пошту позивача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначену у його особистих документах, розрахункові документи (листи) за жовтень та листопад 2022 року).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт направлення відповідних розрахункових документів на електронну пошту позивача, зазначену ним в особистих облікових документах, свідчить про виконання відповідачем свого обов`язку ознайомити ОСОБА_1 про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Вважаючи своє право на отримання вказаної матеріальної допомоги порушеним у зв`язку з її невиплатою, позивач мав би звернутися до суду з вимогою про її стягнення протягом трьох місяців з моменту отримання такого повідомлення до 03 лютого 2023 року, що узгоджується з приписами ч. 2 ст. 116 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи, що позивач не звертався до відповідача з приводу виплати щорічної допомоги на оздоровлення 2022, 2023, 2024 роках та не оскаржував у тримісячний строк невиплату щорічної допомоги на оздоровлення, відповідачем було проведено розрахунок з позивачем у тому числі з врахуванням п.2.1.3 Колективного договору, що узгоджується з ст. 23 ЗУ «Про відпустки» відповідно до якого витрати, пов`язані з оплатою відпусток здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, з врахуванням воєнного стану та обмежень щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки роботодавець вимоги ст. 116 КЗпП України та діючого трудового законодавства не порушив.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено у ст. 64 Конституції Україниконституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці»до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 5 Закону України «Про оплату праці»визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці»форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення не належить до структури заробітної плати.

Тобто матеріальна допомога на оздоровлення передбачена, зокрема, трудовим договором, і роботодавець має сплатити вказані кошти працівникові, що є гарантією прав працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Як визначено у ч. 1 ст. 9 Закону України "Про колективні договори і угоди"положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Частиною першою статті 10 КЗпП Українивизначено, що колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП Україниу колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до п. 1.5. Колективного договору, сторони погодили, що за спільною домовленістю сторін в колективний договір можуть вноситься зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим колективним договором.

Як визначено у ч. 1 ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не можуть бути застосовані.

Частиною 1 статті 47 КЗпП Українипередбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно із положеннями ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилаючись на те, що з ним у день його звільнення відповідачем не дотримано вимог с. 116 КЗпП України, оскільки не було проведено остаточного розрахунку в день його звільнення просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік, виплата яких передбачена п.2.2.10 Колективного договору, виплата якої була призупинена на підставі п.1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року.

Так, 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст. 43, 44 Конституції України, та за ст. 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативною роботодавця.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції врахував, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачеві оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи.

Крім того, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року, визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, й доводи апеляційної скарги щодо безпідставного неврахуванням судом першої інстанції протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат не заслуговують на увагу.

При цьому, судом першої інстанції враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Отже, питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, а також у зв`язку з виходом на пенсію, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. п. 3.10 та 8.23 якого передбачено безумовне надання працівникам філії, які безпосередньо працювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року, а також при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

За змістом положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

У даному випадку, судом першої інстанції встановлено, що 03 листопада 2022 рокув день звільнення ОСОБА_1 не працював, а перебував у щорічній відпустці, а тому вручити повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні особисто, відповідач не мав можливості. Роботодавець зробив це письмово, направивши в автоматизованому режимі засобами облікової системи АСБО «Фобос» на його особисту електронну пошту позивача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначену у його особистих документах, розрахункові документи (листи) за жовтень та листопад 2022 року).

З 19 липня 2022 року статтю 117 КЗпП України викладено у наступній редакції «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

У цій справі ОСОБА_1 заявив позовну вимогу про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах 6 місяців і з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц в якій зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги позивача, що ним не пропущено строк позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким ст. 233 КЗпП України викладено в наступній редакції "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу."

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Предметом спору у даній справі є стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, яка підлягала виплаті позивачу під час надання щорічної відпустки, за 2022 рік.

Отже, до правовідносин сторін застосовуються положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

У трудових спорах має застосовуватися добросовісність обох сторін (див.: постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 910/17459/20), а суд застосовує правові норми, у тому числі норми трудового права, з урахуванням принципу розумності та справедливості (див.: пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22)), і судовий розгляд має бути справедливим (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, провадження № 14-97цс22), а також результат тлумачення норм має бути розумним (див.: пункти 42-44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), пункт 7.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, (провадження № 12-33гс22)).

Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19).

Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 947/16805/20 (провадження № 61-11817св23) вказував, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 607/10843/22 (провадження № 61-14209св23).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказ про звільнення отримав 20 жовтня 2022 року (а.с. 88).

Повний розрахунок при звільненні із ОСОБА_1 (за виключенням матеріальної допомоги на оздоровлення) було проведено 03 листопада 2022 року при припинення трудових відносин. Враховуючи вимоги статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду закінчувався 03 лютого 2023 року .

При звільненні ОСОБА_1 з роботи АТ «Укрзалізниця» не виплатило йому матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік, а вказало, що такі виплати будуть виплачені після отримання окремого рішення членів правління. З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомився 22 жовтня 2022 року, відповідно до 03 лютого 2023 року позивач мав право звернутися з позовом про виплату всіх сум, що належать йому при звільненні. Даний позов подано до суду 08 жовтня 2025 року, тобто поза межами строку визначених статтею 233 КЗпП України, і клопотання про поновлення вказаного строку з причин які б могли бути визнанні поважними позивач до суджу не подавав, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано застосував до вказаного спору строк позовної давності та відмовив з цих підстав у задоволенні позовних вимог.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не знайшли своє підтвердження.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв