ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 березня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/663/25

Головуючий у першій інстанції Грушко О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/380/26

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах

держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації

відповідач: ОСОБА_1

третя особа: Мезинський національний природний парк

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури на рішення Коропського районного суду Чернігівської області у складі судді Грушка О.П. від 23 жовтня 2025 року, місце ухвалення рішення - с-ще Короп, у справі за позовом заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки та скасування записів у державних реєстрах, третя особа: Мезинський національний природний парк,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки та скасування записів у державних реєстрах, третя особа: Мезинський національний природний парк, в якому просив: витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 2 га з кадастровим номером :04:000:0938, розташовану на території Понорницької селищної ради Коропського району Чернігівської області (на даний час Новгород-Сіверського району); скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Коропського районного управління юстиції у Чернігівській області від 09.09.2015 №24267290 i здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 (із закриттям розділу) на земельну ділянку з кадастровими номером :04:000:0938 (номер відомостей про речове право 11094790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22); скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0938 у Державному земельному кадастрі, припинивши право приватної власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку; стягнути з відповідача на користь Чернігівської обласної прокуратури судові витрати.

В обґрунтування вимог заявленого позову заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури вказував, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.08.2015 року №25-2211/20-15-сг було затверджено документацію із землеустрою, та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2 га, із кадастровим номером :04:000:0938 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Понорницької селищної ради Коропського району Чернігівської області. Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 було видано 09.09.2015 року. Запис про державну реєстрацію речових прав на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 вчинено 06.09.2015 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22, рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер 24267290 від 09.09.2015). Зазначена земельна ділянка перебуває в межах території Мезинського національного природного парку. Доводи позовної заяви зазначали, що на момент відведення, вказана земельна ділянка перебувала у державній власності, знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель природно - заповідного фонду, а відтак, була передана у власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення, оскільки Кабінет Міністрів України рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймав. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки підлягав обов`язковій державній експертизі, проте, у порушення статей: 9, 22 Закону України Про державну експертизу землевпорядної документації (у редакції, чинній на час прийняття рішень про передачу земельної ділянки у приватну власність), висновки державної землевпорядної експертизи щодо передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0938 відсутні. Отже, як зазначено у позові, передача у приватну власність вказаної земельної ділянки здійснена із порушенням вимог земельного законодавства та законодавства про охорону природно-заповідного фонду. За наведених обставин, прокурор просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 2 га з кадастровим номером :04:000:0938, розташовану на території Понорницької селищної ради Коропського району Чернігівської області (на даний час Новгород-Сіверського району); скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Коропського районного управління юстиції у Чернігівській області від 09.09.2015 № 24267290 і здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 (із закриттям розділу) на земельну ділянку з кадастровими номером :04:000:0938 (номер відомостей про речове право 11094790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22), скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0938 у Державному земельному кадастрі, припинивши право приватної власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку. У позові також ставилось питання про стягнення з відповідача на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 9 084 грн.

Оскаржуваним рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 23.10.2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки та скасування записів у державних реєстрах.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 23.10.2025 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а задоволення позову і витребування спірної земельної ділянки у відповідача, як добросовісного набувача, на користь Чернігівської ОДА призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В обґрунтування відсутності підстав для задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що в ході судового розгляду даної справи було встановлено, що до складу Мезинського національного природного парку було включено, без вилучення у власників, сільськогосподарські угіддя великої кількості сільгосппідприємств, загальною площею 11 638 гектарів. Жодне із цих підприємств не припинило господарської діяльності і не змінило свій профіль, у зв`язку із включенням їх земель до Мезинського НПП. Загальна площа території Мезинського НПП складає 31 035,2 гектара (понад 310 кв.км). Площа парку не являється правильною геометричною фігурою, не містить огорожі. Коропським районним судом розглянуто велику кількість справ за участі Мезинського НПП або його представників. В ході розгляду траплялися випадки, коли працівники парку не могли точно визначитися, де саме проходить межа їх території. Судом першої інстанції зазначено, що відповідач ОСОБА_1 є людиною похилого віку, особою із інвалідністю 2-ї групи. Імовірно, що як жителька колишнього Коропського району, вона знала, що на його території утворено Національний природний парк і навіть могла знати, в якому населеному пункті знаходиться будівля адміністрації парку. Проте, знаючи про роботу численних сільськогосподарських підприємств, про те, що односельці отримують шляхом приватизації земельні ділянки поряд з угіддями працюючих підприємств, навряд чи вона могла усвідомлювати, що це відбувається на землях природно-заповідного фонду. Також суд першої інстанції зауважив, що прокурором не надано суду жодної інформації про притягнення до відповідальності посадових осіб, які винні у незаконному виділенні землі. Судом першої інстанції враховано, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до державного органу, який повинен був перевірити законність виділення земельної ділянки, отримала земельну ділянку, і при цьому, понесла значні матеріальні витрати на її оформлення. Суд першої інстанції у рішенні від 23.10.2025 року вказав, що при вилученні землі прокурор просить стягнути судовий збір у сумі 9 084 грн. не зі службових осіб, які, як зазначено у позові, незаконно виділили землю, а із відповідача ОСОБА_1 , не надавши жодного доказу неправомірності її дій. При цьому, відповідач ОСОБА_1 , скориставшись правом на приватизацію землі, такого права вже не отримає і їй нема до кого звертатися за компенсацією понесених збитків. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ситуація, за якої добросовісний набувач - ОСОБА_1 , втрачає майно і сама змушена шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Суд першої інстанції вказав, що у задоволенні вимог заявленого позову необхідно відмовити, оскільки задоволення позову і витребування спірної земельної ділянки у відповідача, як добросовісного набувача, на користь Чернігівської ОДА призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури просить скасувати рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 23.10.2025 року та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. В доводах апеляційної скарги заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.10.2025 року підлягає скасуванню, у зв`язку із неповнотою i неправильністю встановлення обставин, які мають значення для справи, неналежною оцінкою судом доказів, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, статей: 43, 44, 45, 84, 116, 118, 122, 141, 149, 150, 152, 186-1 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, статей: 178, 391 ЦК України, статей: 5, 61 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища, статей: 3, 7, 9, 14, 20, 51-54 Закону України Про природно-заповідний фонд України, та порушенням норм процесуального права, а саме, статей: 43, 49, 76-81, 89, 102, 110, 263, 264 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не надано оцінку наявним у справі доказам i залишено поза увагою факт неправомірної зміни цільового призначення земельної ділянки при передачі її у приватну власність. Входження спірної земельної ділянки до територій Мезинського національного природного парку підтверджено матеріалами створення парку, контролюючим органом та не заперечується відповідачем. Територія, за рахунок якої сформовано спірну земельну ділянку, після постановлення Указу Президента України №122/2006 про створення Мезинського НПП, в силу імперативної вказівки Закону з 10.02.2006 року, набула статусу земель природно-заповідного фонду. Суд першої інстанції, стверджуючи про те, що прокурором не надано жодних доказів вини відповідача при отриманні земельної ділянки, зазначених положень законодавства не врахував i залишив поза увагою належність ділянки до земель природно-заповідного фонду, в силу закону. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки підлягав обов`язковій державній експертизі, проте в порушення статей: 9, 22 Закону України Про державну експертизу землевпорядної документації, висновок державної землевпорядної експертизи щодо передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0938, відсутній. За доводами апелянта, суд першої інстанції зазначеного вище не врахував, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 - добросовісний набувач у власність земельної ділянки за рахунок земель Мезинського НПП. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції вказав, що прокурором не надано жодної інформації про притягнення до відповідальності посадових осіб, які винні у незаконному виділенні землі. Проте, питання притягнення винних осіб взагалі не стосується предмету даного спору та не підлягає доведенню у даній справі, яка повинна розглядатися судом, виходячи із заявленого предмета cпopy, правової підстави та визначеного кола осіб. Доводи апеляційної скарги вказують, що непритягнення осіб до відповідальності, не спростовує факту незаконної передачі землі природно-заповідного фонду у приватну власність. Притягнення посадової особи до відповідальності та повернення майна (земельної ділянки) у державну власність - це дві окремі процесуальні процедури, незалежні одна від одної, які мають різні процесуальні цілі: кримінального переслідування та поновлення інтересів держави шляхом повернення у її власність майна, що незаконно вибуло із її володіння. Відсутність факту притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб, якими прийнято незаконне рішення щодо розпорядження земельною ділянкою, не свідчить про законність такого рішення. Доводи апеляційної скарги зазначають, що на момент відведення ОСОБА_1 , спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель природно-заповідного фонду, а відтак, передана у власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення, оскільки Кабінет Міністрів України рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймав. Апелянт вважає, що у даному спорі, з огляду на характер правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського Суду з прав людини. Апелянт стверджує, що у даній справі особливої уваги заслуговує те, що спірна територія, на час її набуття відповідачем, знаходилась у межах території Мезинського HПП та факт її знаходження у межах вказаного об`єкта природно-заповідного фонду, є загальновідомим, тим більше, мешканцям територіальних громад, у межах яких створено та функціонує Мезинський HПП. Тобто, відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних, явних i видимих ознак, характерних для земель природно-заповідного фонду (наявність багаторічної рослинності), знала або, проявивши розумну обачність, мала знати про те, що ця ділянка вибула із володіння держави з порушенням вимог закону. Набуття у власність таких ділянок, всупереч зазначеним обставинам, ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить подану апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а обґрунтоване рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 23.10.2025 року, залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор Трутень О.О. підтримала вимоги і доводи поданої апеляційної скарги і просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 , представник Чернігівської обласної державної адміністрації, представник третьої особи - Мезинського національного природного парку, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.96, том 2). Від Чернігівської обласної державної адміністрації на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій ЧОДА підтримує апеляційну скаргу прокуратури, і просить розглядати справу за відсутності їх представника (а.с.108, том 2).

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що Указом Президента України від 10.02.2006 року №122/2006 було прийнято рішення про створення на території Коропського району Чернігівської області Мезинського національного природного парку з підпорядкуванням його Міністерству охорони навколишнього природного середовища.

Загальну площу парку визначено 31035,2 га, у т.ч. 8543,9 га земель, що вилучаються в установленому порядку та надаються йому у постійне користування, та 22491,3 га земель, що включаються до складу без вилучення у власників земельних ділянок та землекористувачів (додатки №№1, 2) (а.с.77, том 1). Згідно із Додатком №1 до Указу, до складу Мезинського НПП без вилучення у власників включено землі, що належали селищним радам району, держлісгоспам, ряду сільгосппідприємств та, зокрема, Понорницькій селищній раді (а.с.78-79, том 1).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.08.2015 року №25-2211/20-15-сг, було затверджено документацію із землеустрою, та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2 га, з кадастровим номером :04:000:0938 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Понорницької селищної ради Коропського району Чернігівської області. Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 видано 09.09.2015 року (а.с.28, 177 том 1).

Запис про державну реєстрацію речових прав на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 вчинено 06.09.2015 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 22, рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер 24267290 від 09.09.2015 року) (а.с.29, том 1).

Згідно інформації Мезинського НПП від 11.03.2025 року №71, земельна ділянка площею 2 га, з кадастровим номером :04:000:0938 знаходиться у межах Мезинського НПП на землях, які включені до його складу без вилучення у власників земельних ділянок та землекористувачів, відповідно до Указу Президента від 10.02.2006 року №122/2006. Дана земельна ділянка знаходиться в господарській зоні установи (а.с.67, том 1).

Згідно Відомості земель, що входять до складу Мезинського НПП у розрізі місцевих рад з додатками, до складу парку включалися землі різних сільгоспвиробників у вигляді ріллі, без вилучення їх у власників (а.с.83-88, том 1).

Відповідно до документації Мезинського НПП, наданої стороною позивача, у складі Мезинського НПП, крім іншого, наявна господарська зона, яка складається з самої господарської зони парку, сільськогосподарської зони, лісогосподарської та зони населених пунктів (а.с.118-127, том 1).

Як вбачається із матеріалів справи, в судовому засіданні суду першої інстанції представники третьої особи - Мезинського національного природного парку, із позовними вимогами не погодилися. При цьому, пояснили, що спірна земельна ділянка розташована в межах Мезинського НПП, в господарській зоні парку, на території земель, що були включені до складу парку, без вилучення у власників. На цій території перебувають земельні ділянки більше 100 осіб, в тому числі, отримані учасниками бойових дій у пільговому порядку. Також, на зазначеній території знаходяться землі приватних сільгоспвиробників. Діяльність, яку вони проводять на вказаній землі, не має жодного негативного впливу на Мезинський НПП.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції не надано оцінку наявним у справі доказам i залишено поза увагою факт неправомірної зміни цільового призначення земельної ділянки при передачі її у приватну власність. Входження спірної земельної ділянки до територій Мезинського національного природного парку підтверджено матеріалами створення парку, контролюючим органом та не заперечується відповідачем. Територія, за рахунок якої сформовано спірну земельну ділянку, після постановлення Указу Президента України №122/2006 про створення Мезинського НПП, в силу імперативної вказівки Закону з 10.02.2006 року, набула статусу земель природно-заповідного фонду. Суд першої інстанції, стверджуючи про те, що прокурором не надано жодних доказів вини відповідача при отриманні земельної ділянки, зазначених положень законодавства не врахував i залишив поза увагою належність ділянки до земель природно-заповідного фонду, в силу закону. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки підлягав обов`язковій державній експертизі, проте в порушення статей: 9, 22 Закону України Про державну експертизу землевпорядної документації, висновок державної землевпорядної експертизи щодо передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0938, відсутній. За доводами апелянта, суд першої інстанції зазначеного вище не врахував, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 - добросовісний набувач у власність земельної ділянки за рахунок земель Мезинського НПП. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції вказав, що прокурором не надано жодної інформації про притягнення до відповідальності посадових осіб, які винні у незаконному виділенні землі. Проте, питання притягнення винних осіб взагалі не стосується предмету даного спору та не підлягає доведенню у даній справі, яка повинна розглядатися судом, виходячи із заявленого предмета cпopy, правової підстави та визначеного кола осіб. Доводи апеляційної скарги вказують, що непритягнення осіб до відповідальності, не спростовує факту незаконної передачі землі природно-заповідного фонду у приватну власність. Притягнення посадової особи до відповідальності та повернення майна (земельної ділянки) у державну власність - це дві окремі процесуальні процедури, незалежні одна від одної, які мають різні процесуальні цілі: кримінального переслідування та поновлення інтересів держави шляхом повернення у її власність майна, що незаконно вибуло із її володіння. Відсутність факту притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб, якими прийнято незаконне рішення щодо розпорядження земельною ділянкою, не свідчить про законність такого рішення. Доводи апеляційної скарги зазначають, що на момент відведення ОСОБА_1 , спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель природно-заповідного фонду, а відтак, передана у власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення, оскільки Кабінет Міністрів України рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймав. Апелянт вважає, що у даному спорі, з огляду на характер правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського Суду з прав людини. Апелянт стверджує, що у даній справі особливої уваги заслуговує те, що спірна територія, на час її набуття відповідачем, знаходилась у межах території Мезинського HПП та факт її знаходження у межах вказаного об`єкта природно-заповідного фонду, є загальновідомим, тим більше, мешканцям територіальних громад, у межах яких створено та функціонує Мезинський HПП. Тобто, відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних, явних i видимих ознак, характерних для земель природно-заповідного фонду (наявність багаторічної рослинності), знала або, проявивши розумну обачність, мала знати про те, що ця ділянка вибула із володіння держави з порушенням вимог закону. Набуття у власність таких ділянок, всупереч зазначеним обставинам, ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України, до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Статтею 7 Закону України Про природно-заповідний фонд України передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.10.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, і задоволення позову і витребування спірної земельної ділянки у відповідача, як добросовісного набувача, на користь Чернігівської ОДА, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд вважає даний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, приймаючи до уваги наступне.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Згідно статті 74 Конституції України, органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Громадяни, які отримують правовстановлюючі рішення (як то про визнання права власності) від державних органів правомірно сподіваються, що ці рішення є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.

У справі Рисовський проти України (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише на умовах, передбачених законом, а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію законів. Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції.

Отже, позбавлення права власності має бути здійснено відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Втручання в право на мирне володіння майном повинно здійснюватись із дотриманням справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Перевіряючи дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі Кривенький проти України констатував порушення такого балансу, у зв`язку із позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто, порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.

Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. При цьому, вказані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку, без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі №233/4365/18, провадження № 14-96цс21, вказано, що:

…46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі №914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.66)).

Аналогічні правові висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 11.02.2026 року у справі №688/198/23, провадження №61-14390св24.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, що згідно інформації Мезинського НПП від 11.03.2025 року №71, земельна ділянка площею 2 га, з кадастровим номером :04:000:0938 знаходиться у межах Мезинського НПП на землях, які включені до його складу без вилучення у власників земельних ділянок та землекористувачів, відповідно до Указу Президента від 10.02.2006 року №122/2006. Дана земельна ділянка знаходиться в господарській зоні установи (а.с.67, том 1). Відповідно до Відомості земель, що входять до складу Мезинського НПП у розрізі місцевих рад з додатками, до складу парку включалися землі різних сільгоспвиробників у вигляді ріллі, без вилучення їх у власників (а.с.83-88, том 1).

При цьому, судом першої інстанції обгрунтовано зазначено у рішенні від 23.10.2025 року, що імовірно, що як жителька колишнього Коропського району, відповідач ОСОБА_1 знала, що на його території утворено Національний природний парк, і навіть могла знати, в якому населеному пункті знаходиться будівля адміністрації парку. Проте, знаючи про роботу численних сільськогосподарських підприємств, про те, що односельці отримують шляхом приватизації земельні ділянки поряд з угіддями працюючих підприємств, навряд чи вона могла усвідомлювати, що це відбувається на землях природно-заповідного фонду.

Зазначене вище спростовує посилання апелянта на недобросовісну поведінку відповідача ОСОБА_1 під час набуття спірної земельної ділянки у власність. Апеляційний суд вважає, що за встановлених в ході судового розгляду даної справи обставин, суд першої інстанції дав надав обґрунтовану оцінку добросовісності поведінки ОСОБА_1 щодо набуття спірної земельної ділянки у власність, та вірно прийняв до уваги, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до державного органу, який повинен був перевірити законність виділення земельної ділянки. При цьому, відповідач ОСОБА_1 , особа похилого віку, із інвалідністю другої групи, отримала земельну ділянку та понесла значні матеріальні витрати на її оформлення, не вчинивши жодних неправомірних дій.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції вказав, що прокурором не надано жодної інформації про притягнення до відповідальності посадових осіб, які винні у незаконному виділенні землі. Проте, питання притягнення винних осіб взагалі не стосується предмету даного спору та не підлягає доведенню у даній справі, яка повинна розглядатися судом, виходячи із заявленого предмета cпopy, правової підстави та визначеного кола осіб. Доводи апеляційної скарги вказують, що непритягнення осіб до відповідальності, не спростовує факту незаконної передачі землі природно-заповідного фонду у приватну власність. Притягнення посадової особи до відповідальності та повернення майна (земельної ділянки) у державну власність - це дві окремі процесуальні процедури, незалежні одна від одної, які мають різні процесуальні цілі: кримінального переслідування та поновлення інтересів держави шляхом повернення у її власність майна, що незаконно вибуло із її володіння. Відсутність факту притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб, якими прийнято незаконне рішення щодо розпорядження земельною ділянкою, не свідчить про законність такого рішення. Доводи апеляційної скарги зазначають, що на момент відведення ОСОБА_1 , спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, знаходилась за межами населеного пункту та відносилась до земель природно-заповідного фонду, а відтак, передана у власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель природно-заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення, оскільки Кабінет Міністрів України рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймав.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані вище доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.10.2025 року, виходячи із наступного. Дійсно, непритягнення посадових осіб до відповідальності не спростовує факту незаконної передачі землі природно-заповідного фонду у приватну власність. При цьому, виходячи із приписів чинного Законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, незаконне рішення уповноважених посадових осіб щодо розпорядження земельною ділянкою не може ставитися у вину відповідачу ОСОБА_1 , та не свідчить про недобросовісність її поведінки. За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку суду першої інстанції відносно того, що позбавлення ОСОБА_1 права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, буде порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та буде мати місце непропорційне втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння належним їй майном.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 23.10.2025 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури - підлягає залишенню без задоволення, а рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 23.10.2025 року - підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: