ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2063/26 Справа № 185/2543/25 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Пищиди М.М.

суддів - Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 25 липня 1981 року. ОСОБА_2 з 01.06.1981 р. по 31.10.1981р.; з 13.11.1981 р., по 25.01.1983р., з 26.01.1983р. по 26.05.1986р. працював у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». Відповідно до п. 14 Акту №33 про нещасний випадок форми Н-1 від 27 травня 1986 року встановлено, що нещасний випадок стався за наступних обставин: 24 травня 1986 року у ІІ зміну старшим гірничим майстром ділянки з видобутку вугілля №2 ОСОБА_3 лані робітників з 3-х осіб, гірником очисником вибою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та машиністу гірничих виїмкових машин ОСОБА_5 було видано наряд на проведення робіт у нижній ніші 937 лаві з обирання груди забою, вивантаження гірської маси та кріплення за паспортом. Приблизно о 16 год. ст. гірничий майстер ОСОБА_3 дозволив машиністу гірничих виїмкових машин ОСОБА_6 в`їзд в не закріплену постійним кріпленням нішу, що призвело до додаткового оголення порід покрівлі. Під час пересування до грудей забою металевих верхняків зі спецпрофілю СВП-19 при розвантаженні розпірного пристрою кріплення приводу конвеєра СП-202 відбулося раптове обвалення порід покрівлі в при вибійному просторі ніші, якою і був смертельно травмований гірник очисного вибою ОСОБА_2 . Тобто, відповідач не створив таких умов праці, в яких чоловік позивачки міг би виконувати покладені на нього обов`язки безпечно, внаслідок чого ОСОБА_2 загинув під час виконання роботи на робочому місці. Отже, позивач втративши свого чоловіка, рідну людину, опору в житті, батька її дітей, що має безповоротну дію, зазнала душевних страждань, що призвело до істотних вимушених змін у житті позивача, яка втратила турботу, моральну та матеріальну підтримку близької людини. Позивач втратила чоловіка та батька її дітей, залишилася без моральної підтримки, подальшої допомоги у вихованні дітей та засобів існування. Позивач внаслідок фатальної помилки та вини відповідача була вимушена покладатися лише на себе у вихованні дітей та їх фінансовому забезпеченні, що є дуже складним для матері одиначки.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на її користь в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві, суму грошових коштів у розмірі 600 000,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 25 років.

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , ОСОБА_2 помер у віці 25 років, причина смерті здавлення органів грудної клітки. Механічна асфіксія.

Відповідно до п. 14 Акту №33 про нещасний випадок форми Н-1 від 27 травня 1986 року, 24 травня 1986 року у ІІ зміну старшим гірничим майстром ділянки з видобутку вугілля №2 ОСОБА_3 лані робітників з 3-х осіб, гірником очисником вибою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та машиністу гірничих виїмкових машин ОСОБА_5 було видано наряд на проведення робіт у нижній ніші 937 лаві з обирання груди забою, вивантаження гірської маси та кріплення за паспортом. Приблизно о 16 год. ст. гірничий майстер ОСОБА_3 дозволив машиністу гірничих виїмкових машин ОСОБА_6 в`їзд в не закріплену постійним кріпленням нішу, що призвело до додаткового оголення порід покрівлі. Під час пересування до грудей забою металевих верхняків зі спецпрофілю СВП-19 при розвантаженні розпірного пристрою кріплення приводу конвеєра СП-202 відбулося раптове обвалення порід покрівлі в првибійному просторі ніші, якою і був смертельно травмований гірник очисного вибою ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 16 Акту причина нещасного випадку: 1)порушення паспорту кріплення нижньої ниші 937 лави в частині зменшення кількості індивідуального кріплення; 2) в`їзд комбайну в незакріплену постійною кріплею нишу, що призвело до додаткового оголення кровлі на сполученні з лавою і раптове обвалення порід покрівлі; 3) низька виробнича і технологічна дисципліна серед ІТР і робочих шахти.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, оскільки ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, була внесена до ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, на підставі Закону України "Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» N 3188-XII від 06 травня 1993 року.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до Закону України «Про охорону праці» на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого загинув чоловік позивачки, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, мав місце 24 травня 1986 року, тобто до 01 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою прийнято розуміти всяке зменшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до цієї статті фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. Неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Отже, моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19 (провадження № 61-19033сво19) та постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року в справі № 212/1153/20 (провадження № 61-13997св20).

Як встановлено судом, позивачка по справі ОСОБА_1 , є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 25 липня 1981 року.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 25 років, причина смерті стискання органів грудної клітини, механічна асфіксія, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.1986 міським відділом ЗАГС м. Першотравенська.

Померлий ОСОБА_2 знаходився у трудових відносинах з відповідачем, а саме, працював на посаді гірника очисного забою шахти імені ОСОБА_7 в/о «Павлоградвугілля» (правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»).

Відповідно до акту про нещасний випадок на виробництві № 33, форми Н-1, затвердженого 27.05.1986 року директором шахти імені Сташкова в/о «Павлоградвугілля» ОСОБА_8 , комісією шахти імені ОСОБА_7 в/о «Павлоградвугілля» було встановлено, що 24 травня 1986 року о 17-40 годині з ОСОБА_2 , який займав посаду гірника очисного забою, трапився нещасний випадок на ділянці видобудку вугілля № 2 шахти імені ОСОБА_7 , внаслідок якого потерпілий помер.

Обставини нещасного випадку на виробництві: обвалення породи покрівлі, внаслідок чого смертельно був травмований ОСОБА_2 , під час виконання трудових обов`язків.

Причини нещасного випадку: порушення паспорту кріплення нижньої ніші 937 лави, в`їзд комбайну ІК-101 у незакріплену нішу, низька виробнича та технологічна дисципліна серед працівників шахти.

Отже, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що нещасний випадок в результаті якого настала смерть ОСОБА_2 відбувся з провини відповідача.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, зважаючи на встановлені обставини, враховуючи вказані норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для покладення на ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» обов`язку з відшкодування позивачці моральної шкоди, завданої смертю її чоловіка на виробництві з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК Української РСР.

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 , у зв`язку з втратою близької людини встановлений в судовому засіданні. Зокрема, позивачка, у зв`язку із втратою чоловіка у молодому віці, переживає душевні та психологічні страждання, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя та життя спільних дітей з ОСОБА_2 .

При визначені розміру моральної шкоди колегія суддів враховує характер та обсяг моральних страждань позивачки, пов`язаних із смертю її чоловіка на виробництві, виходячи із засад розумності, пропорційності та справедливості, вважає необхідним визначити розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача, у розмірі 150 000,00 грн.

Щодо оподаткування суми матеріальної компенсації моральних страждань позивачки, завданих смертю чоловіка на виробництві, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» внесено зміни до п.п. 164.2.14а статті 164 ПК України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

Вказаним законом, зокрема, підпункт «а» підпункту 164.2.14 доповнено словами: «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Таким чином, згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішенням, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, зокрема, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що до внесення змін до п.п.164.2.14а статті 164 ПК України на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку також не включалися суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Таким чином, як податковим законодавством, чинним до внесення змін ( 23 травня 2020 року), так і чинним податковим законодавством суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю, не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Правовий висновок про те, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються суми на відшкодування шкоди, завданої платнику податку внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, викладено також у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 264/5681/17.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за текстом Закону Україну «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», зокрема, підпункту «а» підпункту 164.2.14 (внесеного 23 травня 2020 року) поняття моральної шкоди не поділено на категорії осіб, оскільки визначено тільки її загальне поняття, суми якого можуть бути стягнуті з різних підстав. Обмеження розміру моральної шкоди для платників податку, на користь яких за рішенням суду стягнуто суму моральної шкоди, спричинену внаслідок заподіяння шкоди їх життю та здоров`ю, погіршує конституційні права та законні інтереси таких осіб, що в певній частині нівелює рішення суду, щодо захисту таких прав.

Разом з тим, правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі.

З урахуванням викладеного необґрунтованим є вирішення судом у даній цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без відрахування податків та інших обов`язкових платежів».

Зазначені висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №235/3143/24 (провадження №61-14246св24).

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 377, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завданою смертю чоловіка на виробництві в розмірі 150 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 25 березня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2026 року.

Судді