ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1095/26 Справа № 209/186/24 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року, у складі судді Похвалітої С.М. по справі № 209/186/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась через суд з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 на предмет визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м.; земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0521 га., кадастровий номер :02:007:0110; автомобіль «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та розділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право власності в цілому на зазначений житловий будинок, вартістю 570 000 грн, земельну ділянку, вартістю 108 000 грн, автомобіль марки «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 184 500 грн та стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частки вартості розділеного майна подружжя в сумі 431 250 грн, а також понесені витрати, які складають з судового збору в сумі 5 523,70 грн та витрат на визначення ринкової вартості в сумі 2400 грн, стягнувши їх з відповідача.

В обґрунтування вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2011 року із відповідачем ОСОБА_2 , в якому подружжя мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період шлюбу вони за спільні кошти із спільного сімейного бюджету придбали для родини житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., право власності на який набуто на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 грудня 2012 року; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0521 га, кадастровий номер :02:007:0110, право власності на яку набуто за тим же договором купівлі-продажу.

04 лютого 2022 року родиною за спільні кошти подружжя також було придбано автомобіль «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Сімейне життя з відповідачем не склалося, відносини були припинені та у листопаді 2023 року вона разом із дітьми виїхала із будинку, тому на даний час виникло питання про поділ майна подружжя. Враховуючи неприязні відносини між сторонами, спільне володіння нерухомим майном призведе до неможливості як вільно користуватись цим майном та й вільно, без іншого співвласника розпоряджатися цим майном, тому позивач вважає доцільним залишити все придбане майно у власності відповідача, стягнувши з нього на її користь компенсацію у розмірі 1/2 ринкової вартості кожного з майна замість її 1/2 частини власності у цьому майні. Відповідно до довідок про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо визначення середньої ринкової вартості вартість будинку складає 570 000 грн, вартість земельної ділянки складає 108 000 грн та вартість автомобіля складає 184 500 грн.

Рішенням Заводського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного в період шлюбу, задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно: автомобіль «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 47 500 грн та судовий збір у розмірі 608,41 грн.

В іншій частині позовних вимог, відмовлено (а.с116-121).

Рішення суду мотивовано тим, що при пред`явленні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо визнання житлового будинку та земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя зі стягненням на її користь 1/2 частку ринкової вартості кожного з цього майна, в силу ст. 71 СК України, позивач не надавала доказів про внесення на депозитний рахунок суду в рахунок грошової компенсації грошову суму будь-ким зі сторін спору. Разом з цим відповідач не довів будь-якими доказами тверджень про його особисту власність на таке майно. Натомість, враховуючи продаж спірного автомобіля відповідачем, який не заперечував проти його поділу, однак просив врахувати вартість автомобіля при його продажу у розмірі 95 000 грн, суд першої інстанції вважав доведеним ринкову вартість спірного автомобіля за звітом з визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу від 28 березня 2024 року № 1004, наданим відповідачем, тоді як надану позивачем довідку про надання інформаційно-консультаційних послуг, яка видана 27 грудня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності ПП «Мідас Фінанс Груп», де встановлена ринкова вартість такого автомобіля у 184 500 грн, відхилив, як таку, що не підтверджує дійсну ринкову вартість цього майна на момент розгляду справи.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 у вересні 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду, просила рішення скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги (а.с.133-137).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з`ясував джерело придбання майна у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, натомість дійшов помилкового висновку про відсутність грошових коштів на депозитному рахунку суду, адже за позовними вимогами скаржник не просила визнати таке майно її особистим, щоб мало на увазі внесення нею таких коштів. За таких обставин належить застосувати, на думку скаржника, ст. 71 СК України та встановити об`єкти права спільної сумісної власності подружжя, що діляться між ними в натурі. Скаржник наголошує, що користуватись разом із відповідачем як житловим будинком, так і земельною ділянкою вона не зможе, тому просить сплатити їй 1/2 частину ринкової вартості цього майна кожного окремо. Що стосується поділу автомобіля, то скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги того факту, що нею надані відомості про ринкову вартість такого автомобіля у розмірі 184 500 грн, відповідачем надані відомості у розмірі 95 000 грн, за договором купівлі-продажу спірного автомобіля відповідачем відчужено його за 49 000 грн. Вважає, що суд перебрав на себе повноваження експерта щодо визначення середньої ринкової вартості автомобіля всупереч матеріалам справи, не призначивши експертизу, чим порушив норми як матеріального, так і процесуального права.

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у листопаді 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наголосив, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про необхідність внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду у відповідності до ст. 71 СК України, які належить вносити саме позивачеві, тоді як скаржник заперечує проти стягнення з нього компенсації. Разом з цим наголосив, що виплата компенсації покладе на нього надмірний тягар та буде порушувати його майнові інтереси. Крім того, визнаючи вимоги щодо поділу автомобіля, скаржник відзначив, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про застосування вартості автомобіля при його продажу у розмірі 95 000 грн, а позивачем іншого не доведено. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін (а.с.152-158).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2011 року із відповідачем ОСОБА_2 та від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу сторони за спільні кошти із спільного сімейного бюджету придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м.; земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0521 га, кадастровий номер :02:007:0110.

Право власності на будинок та на земельну ділянку кадастровий номер :02:007:0110 було набуто на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісеєнко Д.О. та зареєстровані в реєстрі № 1804, № 1806. На даний час право власності зареєстровано за реєстровим номером 2970196.

04 лютого 2022 року сторонами придбаний автомобіль «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Встановлено, що сімейне життя з відповідачем у позивача не склалося, відносини були припинені та у листопаді 2023 року позивач разом із дітьми виїхала із будинку, тому на даний час виникло питання про поділ майна подружжя.

Спірний автомобіль «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , 26 січня 2024 року відповідачем здійснено відчуження іншій особі ОСОБА_5 , що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1244/2024/4281336, вартість якого складає 49 000 грн.

Відповідно до довідок про надання інформаційно-консультаційних послуг, які видані 27 грудня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності ПП «Мідас Фінанс Груп», вартість домоволодіння, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м.; та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0521 га, кадастровий номер :02:007:0110, вартість домоволодіння становить 570 000 грн та вартість земельної ділянки становить 108 000 грн, а вартість спірного автомобіля «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 становить 184 500 грн.

Відповідно до звіту визначення вартості колісного транспортного засобу № 1004 від 28 березня 2024 року вартість колісного транспортного засобу «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 становить 95 000 грн.

Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимог ОСОБА_1 щодо визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіль та стягнення компенсації з відповідача на користь позивача у розмірі 1/2 ринкової вартості цього автомобіля, встановленої звітом від 28 березня 2024 року №1004, суд першої інстанції виходи з того, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовувалось набуття автомобіля під час шлюбу та що такий автомобіль є спільним майном, враховуючи його продаж відповідачем. Натомість, відмовляючи у задоволенні визнання спільним майном домоволодіння та земельної ділянки зі стягненням з відповідача на користь позивача компенсації у розмірі її частки у спільному майні 1/2, виходячи з розміру ринкової вартості цього майна, суд першої інстанції вважав відсутнім внесення на депозитний рахунок суду сторонами грошової суми, як це передбачає ст. 71 СК України, відхиливши при цьому і доводи відповідача щодо особистого майна у вигляді домоволодіння та земельної ділянки, як недоведені належним чином.

Колегія суддів з такими встановленими обставинами та висновками суду першої інстанції частково не погоджується.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до положень статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №752/9168/20, де за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц неодноразово наголошувалось на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Так, системний аналіз ст. ст.355,372 ЦК України, ст. ст.60,69,70,71 Сімейного кодексу України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Колегія суддів вважає, з огляду на вищенаведену судову практику, що в цій справі саме відповідач має надати докази, які підтверджують придбання домоволодіння та земельної ділянки не за спільні кошти подружжя та не в інтересах сім`ї, тобто, спростувати презумпцію режиму спільного сумісного майна подружжя.

Так, колегією суддів встановлено, що 16 липня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали шлюб та після реєстрації шлюбу подружжя має спільне прізвище ОСОБА_7 (а.с.11).

У відповідності до свідоцтва про народження, наданого позивачем у копії, серії НОМЕР_2 від 11 січня 2012 року, у подружжя ОСОБА_7 народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 грудня 2012 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_8 отримав у дар квартиру АДРЕСА_2 , що оформлено договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Моісєєнком Д.О. (а.с.200,201).

До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 надана розписка у копії, датована 08 грудня 2012 року, за змістом якої ОСОБА_2 , який мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , отримав від ОСОБА_8 за продаж квартири АДРЕСА_2 , суму у розмірі 11800 доларів США, претензій до покупця не має (а.с.174).

Того ж 08 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де зазначено, що покупець ОСОБА_2 купує вищевказаний житловий будинок за згодою своєї дружини ОСОБА_1 , яка викладена у заяві, що посвідчена нотаріально (а.с.15).

08 грудня 2012 року також укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки за тією ж адресою (а.с.17), де у п. 7 договору також дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надавала свою згоду.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6- 843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18,а також Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14- 325цс18.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 202/3788/18 (провадження № 61-13043св19) зазначено, норми ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та така презумпція може бути спростована тим з подружжя, який заявляє про поширення правового режиму на таке майна, як особисте.

Колегія суддів, з огляду на викладене та погоджуючись із доводами скаржника, вважає доведеним, що спірні об`єкти нерухомого майна у вигляді житлового будинку та земельної ділянки є спільним майном подружжя ОСОБА_7 , враховуючи, що виручені за продаж квартири ОСОБА_2 кошти він того ж дня спрямував на придбання житла із земельною ділянкою для проживання разом із своєї сім`єю дружиною ОСОБА_1 та донькою. З цього належить дійти висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, як це встановлено ст. ст.355,372 ЦК України, ст. ст.60,69,70,71 Сімейного кодексу України, що вірно зазначено судом першої інстанції та з чим погоджується і колегія суддів.

За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя у розумінні ст.60 СК України, та підлягають поділу між подружжям у рівних частках, що презюмується у ст. 70,71 СК України.

Разом з цим позивачем заявлено вимогу про компенсацію ринкової вартості 1/2 частки як житлового будинку, так і земельної ділянки, що відповідає її частці у спільному майні, а право власності на зазначене майно просила визнати за відповідачем ОСОБА_2 , надавши довідки про надання інформаційно-консультаційних послуг, які видані 27 грудня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності ПП «Мідас Фінанс Груп», де ринкову вартість домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., встановлена у 570 000 грн, та ринкова вартість земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0521 га., кадастровий номер № :02:007:0110, встановлена у 108 000 грн.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Про таке зазначено і в постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №752/9168/20, де за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц неодноразово наголошувалось на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Колегія суддів вважає доведеним скаржником розмір ринкової вартості зазначеного вище спірного майна, що є спільною власністю подружжя та підлягає поділу, що не спростовано відповідачем, а також враховуючи той факт, що відповідач фактично користується одноосібно, не в інтересах сім`ї, як житловим будинком, так і земельною ділянкою, вважає їх належними саме йому, тому справедливою сатисфакцією скаржникові у зв`язку із припиненням її права на спільне майно буде стягнення грошової компенсації 1/2 частки ринкової вартості житлового будинку у розмірі 285 000 грн, 1/2 частки ринкової вартості земельної ділянки у розмірі 54 000 грн з повним визнанням за ОСОБА_2 права власності на це спірне нерухоме майно.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні цих позовних вимог з підстав відсутності внесення грошової суми на депозитний рахунок суду будь-яким зі сторін, оскільки фактичним користувачем спільного майна є відповідач. При цьому позивач, яка просить поділити майно, не заперечує проти належності цього майна в цілому на праві власності лише ОСОБА_2 , але погоджується на отримання компенсації у відповідності до своєї 1/2 частки у спільному майні з припиненням її права спільної сумісної власності на таке майно, тому в даному випадку грошові кошти на депозитний рахунок суду вносити не потрібно.

Також встановлено, що 04 лютого 2022 року сторонами також був придбаний автомобіль «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та право власності на який було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2

26 січня 2024 року відповідачем здійснено відчуження іншій особі, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1244/2024/4281336, що відповідачем не заперечувалось.

Відповідно до звіту визначення вартості колісного транспортного засобу № 1004 від 28 березня 2024 року вартість колісного транспортного засобу «Opel Vectra», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 становить 95 000 грн.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про помилковість висновку суду першої інстанції при визначенні ринкової вартості автомобіля, проданого відповідачем без її на те згоди, що підлягає поділу між сторонами, як спільне майно подружжя, у розмірі 95 000 грн, не знайшли свого підтвердження, адже такий розмір ринкової вартості автомобіля визначений саме для спірного автомобіля, тоді як довідкою про визначення середньоринкової вартості колісного транспорту за аналогічними технічними характеристиками визначена ринкова вартість автомобіля за схожими параметрами.

Колегія суддів доходить висновку про відсутність достатніх аргументів скаржника для скасування рішення суду і в цій частині вимог, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції відповідає його законності та обгрунтованості.

Разом з цим колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подржжя, оскільки згідно сталої практики Верховного Суду такий спосіб захисту є неефективним.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

Колегія суддів частково приймає апеляційні доводи ОСОБА_1 , та вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу домоволодіння та земельної ділянки, як майна подружжя та визнання права власності, ухвалено з порушенням як процесуального, так і матеріального права, що є наслідком його скасування на підставі ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення у в цій частині.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, зокрема, в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу домоволодіння та земельної ділянки, як майна подружжя та визнання права власності, та з урахуванням задоволення цих позовних вимог апеляційною інстанцією, колегія суддів також вважає за необхідне, в силу ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позову у розмірі 3390 грн, та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4217,57 грн, який сплачений ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу домоволодіння та земельної ділянки, як майна подружжя та визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку та земельної ділянки, поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації частки вартості майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , грошову компенсацію 1/2 частки ринкової вартості житлового будинку АДРЕСА_1 , у розмірі 285 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , грошову компенсацію 1/2 частки ринкової вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0521 га, кадастровий №:02:007:0110, у розмірі 54 000 грн.

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності в цілому на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., та земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0521 га, кадастровий №:02:007:0110.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 рішення Заводського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 3390 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4217,57 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 17 березня 2026 року.

Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: Т.П. Красвітна

М.О. Макаров