Номер провадження: 22-ц/813/565/26
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

18 березня 2025 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

1) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 5 000 доларів США, що складає 207 549 грн за курсом НБУ станом на 17.03.2025 року;

2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 3% річних та інфляційних у розмірі 1 084,96 доларів США, що складає 45 037 грн 72 коп за курсом НБУ станом на 17.03.2025 року;

3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 131,60 гривень.

Позовна заява вмотивована тим, що 26 серпня 2023 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір про намір укласти угоду. Даний Договір про намір укласти угоду від 26.08.2023 не було нотаріально посвідчено, укладено в простий письмовій формі.

Згідно з умов договору сторони (позивач та відповідач) зобов`язались у майбутньому, не пізніше 07 вересня 2023 року, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна. Укладання договору купівлі-продажу сторони визначили здійснити у приватного нотаріуса Димитрової Т.П. за адресою: м. Одеса, пр-т Шевченко, 29 а. Об`єктом майбутнього договору купівлі-продажу був будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,0586 га кадастровий номер :34:006:0109.

Зазначала, що до підписання Договору, з метою підтвердження зобов`язань та забезпечення його виконання, з метою реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу об`єкта та своєї платоспроможності покупець передала, а продавець отримав 192 000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривень, що еквівалентно 5000 доларів США. Стверджує, що вказані кошти позивач передала відповідачу в якості авансу за будинок та земельну ділянку, в рахунок укладеного у майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна.

У встановлений Договором термін сторонами не було укладено договору купівлі-продажу. Стверджує, що мала дійсні намірі укласти з відповідачем договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , для цього дала аванс в розмірі 5000 доларів США, шо не є стандартним авансом для такого роду угоди, а значно більше. Позивач мала намір на даній земельній ділянці здійснити реконструкцію існуючого будинку за своїм проектом, тому просила відповідача отримати погодження від сусідів щодо такого будівництва. Позивач особисто обійшла усіх сусідів відповідача і зіткнулася з сусідами з одного боку, які ставили позивачу свої умови, які практично не давали змогу позивачу реалізувати свій проект, про що повідомила відповідача. Зазначає, що відповідач запевнив, що вирішить це питання, але не зробив цього.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Позиція сторони відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач у відзиві, зокрема, зазначав, що позовна заява містить викривлені відомості щодо обставин укладення договору про наміри і завдаток, а також поведінку сторін після його укладення. З твердженням позивача, що Договір від 26.08.2023 року містить ознаки авансу, сторона відповідача категорично не згодна. Вважає, що посилання позивача на ту обставину, що вона передала кошти відповідачу у рахунок майбутніх платежів за житловий будинок та земельну ділянку спростовує її аргументи щодо нікчемності Договору і підтверджує її волю на укладення Договору. Зазначає, що такі дії позивача відповідають платіжній та доказовій функцій завдатку. Вважає, що з вини позивача сторони не уклали основний договір, а тому позивач втратила право вимагати повернення коштів, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є завдатком, не підлягає поверненню особі, яка їх сплатила на підставі п. 7.4 укладеного між сторонами Договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 5 000 доларів США та 3% річних у розмірі 229,32 доларів США. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2776,99 гривень. В решті позовних вимог, відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та не враховано положення Договору щодо відповідальності особи, яка відмовилась від укладання договору.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування щодо правової природи грошових коштів, а в частині стягнення 3% річних скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

26 серпня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали Договір про намір укласти угоду.

Згідно з п. 6.1 Договору сторони зобов`язались у майбутньому, не пізніше 07 вересня 2023 року, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна у приватного нотаріуса Димитрової Т.А. за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29 а.

Відповідно до п. 1.2 Договору об`єктом майбутнього договору купівлі-продажу був будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,0586 га кадастровий номер :34:006:0109.

Згідно з п. 7.1 Договору до підписання цього Договору в підтвердження зобов`язань та в забезпечення його виконання, з метою реалізації своїх намірів по купівлі-продажу об`єкта та своєї платоспроможності покупець передав, а продавець отримав 192 000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривен, що еквівалентно 5000 доларів США за комерційним курсом у момент укладення цього договору.

Даний факт підтверджується розпискою відповідача у Договорі після розділу 11 Договору, де він зазначив отримав: 5000 $ та поставив особистий підпис.

У встановлений Договором термін сторонами не було укладено договору купівлі- продажу.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:

1) передані гроші у розмірі 5000 дол. США є авансом, а тому підлягають поверненню;

2) предметом спору є вимоги про стягнення грошових коштів, а нарахування трьох процентів річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, обґрунтованими є вимоги про стягнення 3% річних, у зв`язку з неповерненням авансу.

Однак повністю з висновками суду першої інстанції в частині визначення правової природи коштів у розмірі 5 000 дол. США як авансу погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно з частиною четвертою статті 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до вимог частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена у письмовій формі.

Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Апеляційний суд зазначає, що до попереднього договору в частині форми застосовуються вимоги як до основного договору, оскільки зазначений договір не засвідчений нотаріально, як передбачено вимогами до основного договору, а тому відсутні правові підстави визнання його попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з нормами частини першої статті 546, частини другої статті 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що долучений до справи договір про намір укласти договір, як і розписка про отримання 5 000 дол. США, складена у простій письмовій формі, з огляду на викладені вище обставини не вказують, що правовою природою отриманих відповідачем коштів є саме завдаток.

Також колегія суддів зазначає, що грошова сума у розмірі 5 000 дол. США не є і авансом з огляду на таке.

Між сторонами не укладено передбаченого положеннями статті 635 ЦК України попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а тому й сплату позивачем грошових коштів як завдаток визнати не можна.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) та від 25 вересня 2024 року у справі №201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) викладено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У справі, що розглядається майном є грошові кошти в сумі 5 000 дол. США, які були отримані відповідачем від позивачки.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Апеляційним судом встановлено, що у позивача відпала зацікавленість у придбанні обумовленого нерухомого майна.

Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що отримані ОСОБА_1 кошти від ОСОБА_2 у розмірі 5 000 дол. США є безпідставно набути і підлягають поверненню.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 березня 2025 року у справі №756/6493/22.

Щодо стягнення 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №760/6938/16-ц зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого, у разі прострочення виконання зобов`язання,зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Водночас колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутня претензія/вимога ОСОБА_2 про повернення грошових коштів відповідачу вона не направляла, а тому відсутні підстави для стягнення 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦПК України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Також доводи апеляційної скарги знайшли своє відображення в мотивах постанови суду апеляційної інстанції. Водночас заявнику відмовлено з підстав застосування позовної давності до спірних правовідносин, про що не зазначалось в апеляційній скарзі.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа в частині стягнення 5000 дол. США розглянута по суті правильно, однак судове рішення в цій частині необхідно змінити щодо мотивів його ухвалення. Водночас суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовна заява задоволена на 82,17% (5000*100/6084,99), а апеляційна скарга на 4,4% (*229,32*100/5229,32), а тому необхідно:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2075,50 гривень;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 167 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних скасувати.

Постановити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних відмовити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2025 року в частині стягнення суми 5 000 доларів США змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Здійснити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2075,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 167 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 23 березня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда