С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
___________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

16 березня 2026 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Степанчук О.М.

представника Відповідача - адвоката Богданчук О.В.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання заповіту недійсним.

ІІ. Описова частина

24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

1) встановити факт постійного проживання в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

2) визнати недійсним заповіт, складений 17.12.2007 від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений секретарем Великокарашинської сільської ради Макарівського району Київської області Латушко Катериною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №35.

Свої вимоги Позивач обґрунтовує наступним.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті залишилось належне їй майно - 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , що належала їй на підставі договору дарування від 12.10.2007, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник І.Р. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №554.

Позивач вказує, що ні дітей, ні чоловіка, ні батьків, ні будь-яких інших спадкоємців з кола близьких родичів ОСОБА_4 на день своєї смерті не мала. Єдиною близькою людиною був її пасинок - покійний брат Позивача ОСОБА_3 , якого ОСОБА_4 завжди сприймала як рідного сина.

Зазначає, що з 1992 року по день своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) його брат ОСОБА_3 проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом з їхнім батьком ОСОБА_5 , а з 1994 року - також з його другою дружиною ОСОБА_4 . Факт спільного проживання підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва №92904861 від 08.05.2023, відповідно до якого місцем реєстрації як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_4 була одна й та ж квартира. Вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.

Позивач стверджує, що його брат ОСОБА_3 , як спадкоємець четвертої черги за законом, фактично вступив у спадщину після смерті ОСОБА_4 , проте оформити належним чином свої спадкові права не встиг, оскільки менш ніж за три місяці після смерті ОСОБА_4 сам помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо заповіту Позивач зазначає, що з постанови приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.09.2023 стало відомо про наявність чинного та нескасованого заповіту, нібито складеного ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , посвідченого 17.12.2007 секретарем Великокарашинської сільської ради Латушко К.М. та зареєстрованого в реєстрі за №35. Позивач вказує, що вказаний заповіт було складено та посвідчено з порушенням вимог закону.

Ухвалою від 25.10.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження.

17 вересня 2024 року до суду надійшов відзив Відповідачки ОСОБА_2 .

Ухвалою від 01.04.2025 у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу.

25 грудня 2025 року матеріали цивільної справи повернулися до суду без виконання ухвали про призначення експертизи у зв`язку з ненаданням оригіналу заповіту.

30 січня 2026 року було закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник Позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник Відповідачки - адвокат Богданчук О.В. - повністю визнала позовні вимоги. Зазначила, що Відповідачка ОСОБА_2 не заперечує проти встановлення факту проживання ОСОБА_3 зі спадкодавицею ОСОБА_4 однією сім`єю, підтверджує тривалий спільний побут зазначених осіб. Щодо заповіту представник Відповідачки зазначив, що ОСОБА_2 отримала примірник заповіту від самої ОСОБА_4 незадовго до її смерті, документ мав усі ознаки офіційного - печатку сільської ради та підпис секретаря. Проте після ознайомлення з матеріалами справи та документами Великокарашинської сільської ради, які підтвердили помилковість реєстрації заповіту, Відповідачка прийняла рішення визнати позов. Представник Відповідачки наголосив, що його клієнтка діяла добросовісно, не мала наміру привласнити чуже майно, і визнання позову є проявом добросовісності.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У даній справі Відповідачка ОСОБА_2 повністю визнала позовні вимоги, що підтверджується поясненнями її представника - адвоката Богданчук О.В. у судовому засіданні. Суд, перевіривши законність та обґрунтованість визнання позову, приймає таке визнання, оскільки воно не суперечить закону та не порушує прав і законних інтересів третіх осіб.

Разом з тим, суд не лише враховує визнання позову Відповідачкою, а й самостійно перевіряє обґрунтованість заявлених вимог на підставі наявних у справі доказів.

Щодо першої позовної вимоги - встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією сім`єю.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як роз`яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 04.04.2023 Макарівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області.

Після її смерті залишилось належне їй майно - 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 12.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мельник І.Р. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №554.

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_5 - чоловік ОСОБА_4 . Після смерті чоловіка ОСОБА_4 продовжувала проживати у зазначеній квартирі разом із пасинком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 проживав у квартирі АДРЕСА_1 з 1992 року разом зі своїм батьком ОСОБА_5 , а починаючи з 1994 року - також з його другою дружиною ОСОБА_4 . Тобто спільне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в одній квартирі тривало безперервно щонайменше з 1994 року до дня смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , що становить понад 28 років.

Факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за однією адресою підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва №92904861 від 08.05.2023, відповідно до якого місцем реєстрації обох осіб була квартира АДРЕСА_1 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначила, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - це її діти від колишнього чоловіка ОСОБА_9 , який у подальшому одружився на ОСОБА_4 . Після їх одруження старший син ОСОБА_10 проживав саме з ними, а молодший - Позивач - проживав в основному зі свідком. Після смерті ОСОБА_11 у листопаді 2021 року свідок часто приїжджала до ОСОБА_4 , у них були дружні відносини. ОСОБА_4 була слаба після перенесеного інсульту. ОСОБА_10 і після смерті ОСОБА_4 продовжував проживати у тій самій квартирі. Через три місяці помер і він. Свідок зазначила, що ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_5 та його сином ОСОБА_12 однією сім`єю, вони вели спільне господарство. Коли стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, саме ОСОБА_10 ходив у магазин за продуктами, допомагав їй у побуті.

Свідок ОСОБА_13 зазначила, що з ОСОБА_14 і ОСОБА_15 була знайома. Зазначила, що рідний син ОСОБА_10 добре дружив з пасинком ОСОБА_4 - теж ОСОБА_15 , який проживав з нею та чоловіком ОСОБА_5 . ОСОБА_4 відносилася до ОСОБА_16 як до власного сина. Вони разом прожили років двадцять. ОСОБА_4 у розмовах стверджувала, що ОСОБА_10 піклувався про неї, і все її майно після смерті мав успадкувати саме він.

Відповідачка ОСОБА_2 також підтвердила факт тривалого спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 . У поясненнях, наданих через свого представника, зазначила, що вона особисто знала обох померлих протягом багатьох років, підтримувала з ними дружні стосунки. Працюючи у продуктових павільйонах поблизу будинку по АДРЕСА_2 , неодноразово спостерігала, як ОСОБА_3 робив закупку продуктів для себе та ОСОБА_4 . Коли стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, саме ОСОБА_10 піклувався про неї.

ІНФОРМАЦІЯ_7 , менш ніж через три місяці після смерті ОСОБА_4 , помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 07.03.2023 Солом`янським відділом ДРАЦС у м. Києві.

Після смерті брата Позивач ОСОБА_1 у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини за законом, і приватним нотаріусом КМНО Подаваленко М.С. 24.05.2023 було заведено спадкову справу. 29.08.2023 Позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Проте щодо 1/4 частки, що належала ОСОБА_4 , нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю рішення суду про встановлення факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією сім`єю, а також у зв`язку з наявністю нескасованого заповіту на ім`я ОСОБА_2 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи надані Позивачем докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначений факт підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади, показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , поясненнями самої Відповідачки, а також визнанням нею позовних вимог. Зібрані у справі докази свідчать про спільне проживання за однією адресою, ведення спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків: ОСОБА_3 піклувався про ОСОБА_4 , здійснював закупівлю продуктів, допомагав їй у побуті, а ОСОБА_4 , зі свого боку, ставилася до нього як до рідного сина.

Суд оцінює показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_13 як послідовні, логічні та узгоджені з іншими матеріалами справи. Обидва свідки безпосередньо знали як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_4 та особисто спостерігали їх спільне проживання як членів однієї сім`ї.

Встановлення зазначеного факту породжує для Позивача юридичні наслідки - право на спадкування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 та яку після її смерті як спадкоємець четвертої черги за законом фактично прийняв ОСОБА_3 , але не встиг оформити.

Таким чином, оскільки період спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 значно перевищує п`ять років, передбачених статтею 1264 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо другої позовної вимоги - визнання недійсним заповіту.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно з частиною другою цієї ж статті за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Судом встановлено, що заповіт від 17.12.2007 за №35, нібито складений від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , був посвідчений секретарем Великокарашинської сільської ради Макарівського району Київської області Латушко Катериною Михайлівною.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі під номером 70502553. Разом з тим, згідно з відповіддю ДП «Національні інформаційні системи» від 13.11.2024 №3913/26-19 у реєстраційному записі Спадкового реєстру про посвідчення заповіту №70502553 в додаткових відомостях зазначено: «Згідно листа Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області від 22.10.2024 №17.4-33/401 інформація про реєстрацію заповіту №70502553 подана Макарівською селищною радою Бучанського району Київської області помилково».

Тобто сам орган місцевого самоврядування - Макарівська селищна рада Бучанського району Київської області (правонаступник Великокарашинської сільської ради) - визнав, що реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі була здійснена помилково, та вжив заходів до внесення відповідних відомостей до реєстру.

Крім того, з листа Макарівської селищної ради №17.4-32/80 від 14.05.2025 вбачається, що у архівних справах Великокарашинської сільської ради Макарівського району Київської області відсутній оригінал заповіту ОСОБА_4 , який нібито був посвідчений 17.12.2007 секретарем Великокарашинської сільської ради Латушко Катериною Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за №35. Відсутність другого примірника (оригіналу) заповіту в архіві органу, який його нібито посвідчив, є суттєвим порушенням встановленого порядку посвідчення та зберігання заповітів.

Зазначені обставини підтверджуються також тим, що ухвалою суду від 01.04.2025 у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу для дослідження підпису ОСОБА_4 на оспорюваному заповіті, проте матеріали справи повернулися до суду 25.12.2025 без виконання ухвали про призначення експертизи саме у зв`язку з ненаданням оригіналу заповіту, оскільки такий оригінал в архіві сільської ради не виявлено.

Таким чином, суд встановив, що заповіт від 17.12.2007 за №35, складений нібито від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , було зареєстровано в Спадковому реєстрі помилково, що підтверджується самим органом місцевого самоврядування; оригінал заповіту в архіві Великокарашинської сільської ради відсутній; зазначений заповіт було складено та посвідчено з порушенням встановлених законом вимог щодо його форми та порядку посвідчення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам закону щодо форми та порядку його посвідчення, а тому підлягає визнанню недійсним.

Суд також враховує, що Відповідачка ОСОБА_2 повністю визнала позовні вимоги, у тому числі вимогу про визнання заповіту недійсним, зазначивши через свого представника, що після ознайомлення з матеріалами справи та документами Великокарашинської сільської ради їй стало зрозуміло, що документ не має юридичної сили. Відповідачка діяла добросовісно та не мала наміру привласнити чуже майно.

Суд перевірив, що визнання позову Відповідачкою не суперечить закону та не порушує прав і законних інтересів третіх осіб, а тому приймає таке визнання відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України.

Зібрані у справі матеріали та докази у своїй сукупності підтверджують обставини, викладені Позивачем у позовній заяві, та підстави заявленого позову. Тому позов ОСОБА_1 слід визнати обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 3, 1233, 1247, 1257, 1264 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 206, 223, 259, 263-265, 268, 273, 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , із спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті останньої.

Визнати недійсним заповіт, складений 17.12.2007 від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_4 , посвідчений секретарем Великокарашинської сільської ради Макарівського району Київської області ОСОБА_17 , зареєстрований в реєстрі за №35.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Суддя: