ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.05.2025 року було задоволено заяву позивача про зміну предмету позову, прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції з вимогою позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , та закрито підготовче провадження у цивільній справі.

Позов мотивовано тим, що 29.11.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб в якому у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між подружжям було розірвано за рішенням суду, та в подальшому донька залишилася проживати разом з матір`ю. На початку вересня 2024 року донька переїхала проживати до позивача, оскільки відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними та наркотичними засобами, кожного дня влаштовує сварки та застосовує до дитини психологічне та фізичне насильство. Батько повністю займається утриманням, вихованням та розвитком дитини. Відповідач інколи телефонує доньці та висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, криками та істерикою. З метою збереження інтересів дитини та подальшого забезпечення належних умов проживання, позивач звернувся до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків зводиться, в основному, до того, що матір лише періодично цікавиться життям доньки, що підтвердив і позивач у судовому засіданні, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання та утримання доньки, поклавши на службу у справах дітей контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 11.07.2014 року, народилася ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області зроблено актовий запис №101. Батьком дитини записаний ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований 29.11.2013 року виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області було розірвано.

Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 04.03.2019 року видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, для однієї дитини відповідного віку до досягнення повноліття, починаючи стягнення з 01.03.2019 року.

Постановою старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Циганенком Г.І. було відкрито виконавче провадження №59991474, на підставі судового наказу №175/843/19 від 04.03.2019 року, щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , про що зроблено актовий запис №642. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 06.05.2024 року, народився ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що відділом державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області зроблено актовий запис №25. Батьком дитини записаний ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_8 .

Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру місця проживання встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 05.06.2024 року серії НТА 681343 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Марковою В.Ю., встановлено, що дарувальник ОСОБА_1 передає безоплатно у власність обдаровуваній ОСОБА_9 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , опис майна: загальна площа (кв.м): 62,5; житлова площа (кв.м): 48; та земельну ділянку, площею 0,1 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки :02:006:0022, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований відчужуваний житловий будинок.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 05.06.2024 року серії НТА 681344, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Марковою В.Ю., дарувальник ОСОБА_1 передає безоплатно у власність обдаровуваній ОСОБА_9 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1725 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки :02:006:0996, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Згідно заповіту посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Дніпропетровської області Марковою В.Ю. від 05.06.2024 року, ОСОБА_9 03.11.1958 року, заповіла належні їй житловий будинок, що знаходиться за адресою: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку, площею 0,1 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки :02:006:0022, та земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0996 своєму сину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно довідки №325 про склад сім`ї, встановлено, що однією сім`єю разом з ОСОБА_1 без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , проживають: дружина ОСОБА_8 , син ОСОБА_7 , донька ОСОБА_4 .

Згідно характеристики від 11.07.2024 року, виданої Ліцеєм №2 Підгородненської міської ради, встановлено, що ОСОБА_4 навчається в даній школі з 5-го класу, за цей час зарекомендувала себе як сумлінна, старанна та дисциплінована учениця, батько приділяє належну увагу вихованню та розвитку дитини.

Відповідно до довідки від 25.10.2024 року, виданої Комунальним закладом «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, встановлено, що центром було проведено психологічне діагностування психоемоційного стану ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_4 , під час якого встановлено, що дитина наразі перебуває в стресовому стані, що позначилося на її фізичному стані, також ОСОБА_10 має страхи щодо відносин з матір`ю і відчуває небезпеку поруч з нею. Дівчинка боїться вербальної та фізичної агресії з боку матері, та на даний час проживати з батьком ОСОБА_3 їй комфортніше та безпечніше. В ході проведеного психологічного діагностування були зроблені наступні рекомендації: неприпустиме насильницьке переміщення дитини в негармонійне для неї середовище, яким, зі слів дитини, є місце, де мешкає матір ОСОБА_11 ; при вирішенні питання щодо місця проживання ОСОБА_12 враховувати побажання дитини та, при необхідності, заслухати дівчинку у судовому процесі без присутності батьків; задля об`єктивної оцінки ситуації матері ОСОБА_3 пройти психологічне діагностування емоційного батьківського потенціалу матері.

Згідно висновку про стан здоров`я заявника від 06.06.2024 року виданої керівником лікувально-профілактичного закладу встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за даними медичного обстеження є здоровим.

Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №402, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» від 06.06.2024 року, встановлено, що у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відсутні психіатричні протипоказання для оформлення опікунства.

Витягом з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території України станом на 06.06.2024, незнятої чи непогашеної судимості не має.

Як вбачається з довідки про доходи №01/10 від 08.10.2024 року, ОСОБА_1 працює на посаді експедитора у ТОВ «Техноцентр «Програма ЛТД». За період з квітня по вересень 2024 року сукупний дохід складає 132600 грн.

08.10.2024 року складено акт обстеження умов проживання в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де разом з ОСОБА_1 проживають: дружина ОСОБА_8 , син ОСОБА_7 та донька від першого шлюбу ОСОБА_4 . За місцем мешкання для виховання та розвитку дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 створені належні умови, зі слів дитини в сім`ї дружні стосунки.

17.03.2025 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому було розглянуто питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , але на комісію мати не з`явилась, хоча була повідомлена засобом телефонного зв`язку, причину неявки не пояснила. На комісії батько повідомив, що за той час що донька проживає з ним мати дитиною не цікавиться, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем та наркотичними засобами. Батько дитину повністю утримує та займається вихованням доньки самостійно.

У матеріалах справи наявні постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

У судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_13 , ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_13 повідомила суду, що була сусідкою позивача та відповідача, за час коли дитина проживала з матір`ю, остання часто просила доглянути за донькою, дитина розповідала, що боїться свою матір, оскільки та її б`є та принижує образливими словами. Свідок також зазначила, що особисто бачила, як ОСОБА_3 вживала наркотичні речовини.

Свідок ОСОБА_9 яка є матір`ю позивача повідомила суду, що дитина проживає разом з батьком з вересня 2024 року, за цей час матір дівчинки не приїздила до неї в гості, не телефонувала, не цікавилась життям останньої, за час проживання дитини з матір`ю онука часто телефонувала бабусі, та казала, що їй дуже страшно, бо матір ображає її та запрошує в гості невідомих людей, доволі часто дитина залишалася вдома сама.

У судовому засіданні також була заслухана думка дитини ОСОБА_4 , яка повідомила, що хоче проживати з батьком. Коли вона проживала з матір`ю та робила домашнє завдання, мати била її книжкою по голові та ставила у кут де била її лозиною, при цьому, на запитання головуючого чи спілкувався батько з дитиною до початку судового засідання щодо предмету даного спору, ОСОБА_4 повідомила, що спілкувався та зазначила, що коли вони їхали до суду батько сказав, що треба розповісти про те, як мати ображала та принижувала доньку. Також, дитина зазначила, що мати приїздила її вітати з днем народження та привозила їй подарунки, проте дівчинка не захотіла їх приймати від матері.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_3 щодо ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, у зв`язку з чим суд не вбачає правових підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Статтю 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частинами 2, 4 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Згідно п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

При розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, є обов`язковою участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Зі змісту висновку служби у справах дітей про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, не містить однозначних обставин та обґрунтувань, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Причини такої поведінки відповідачки не з`ясовано, про необхідність змінити ставлення до виховання не попереджувано.

Не містить зазначений висновок також обґрунтування в чому полягає повне та всебічне забезпечення прав та законних інтересів дитини, як наслідок позбавлення батьківських прав матері.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач життям дитини не цікавиться, участі у її житті не приймає, матеріальної допомоги не надає, не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток та їх навчанням.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, тоді як позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей.

Врахувавши інтереси дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, встановивши відсутність підтвердження винної поведінки відповідачки, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час опитування дитини у судовому засіданні, суд не намагався з`ясувати дійсні обставини проживання дитини разом з матір`ю та відношення матері до дитини а опитування будувалось шляхом тиску на дитину з метою отримання відповіді, чи казав по дорозі до суду батько говорити не правду про матір, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, суд першої інстанції повно вислухав думку дитини, де ОСОБА_4 вказала, що батько казав, що треба розповісти про те, як мати ображала та принижувала доньку.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час проживання дитини з матір`ю позивач сплачував аліменти на утримання дитини і ці грошові кошти використовувались відповідачкою виключно для задоволення власних потреб, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не надав на підтвердження своїх доводів жодних доказів.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови задоволенні позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 березня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 25 березня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова