П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року м. Київ

Справа 357/21221/25

Провадження№22-ц/824/7476/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 25 березня 2026 року

Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче

підприємство - ВТС»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 січня 2026 року, постановлену у складі судді Цуранова А.Ю., -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» про стягнення заборгованості із заробітної плати та гарантійних виплат в сумі 949 461,18 грн.

У січні 2026 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо переходу права власності, встановлення обтяжень або внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 33804926 - нежитлової будівлі літ. «А-2», загальною площею 501,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування заяви зазначає про те, що предметом позову у даній справі є невиплата йому, як працівнику (технічному директору) та мобілізованому військовослужбовцю, належних сум заробітної плати та гарантійних виплат за період січень-липень 2022 року в розмірі 949 461,18 грн.

Вказує, що після постановлення ухвали від 26 грудня 2025 року про відмову у задоволенні первинної заяви про забезпечення позову, виникли та були виявлені нові фактичні обставини, які не існували або не могли бути оцінені судом під час первинного розгляду заяви. Зокрема, відповідач володіє обмеженим колом ліквідних активів, а його фінансовий стан свідчить про відсутність достатніх грошових ресурсів для добровільного або примусового виконання можливого судового рішення. Одночасно відповідач вчиняє дії, спрямовані на відчуження належного йому нерухомого майна, що є ключовим активом товариства. З огляду на публічне розміщення оголошення про продаж нерухомого майна та відсутність будь-яких чинних правових обмежень на його відчуження станом на день подання цієї заяви, ризик втрати активу є реальним, безпосереднім та об`єктивно підтвердженим, оскільки відповідач відкрито пропонує майно до продажу за відсутності будь-яких заходів, що унеможливлювали б його відчуження.

Ознаки критичного фінансового стану відповідача (ризик неплатоспроможності) підтверджуються фінансовою звітністю ТОВ «ВП-ВТС» за 2024 рік, з якого вбачається отриманої Позивачем безпосередньо від головного бухгалтера Відповідача, вбачається: суттєве зниження чистого доходу - з 5 149 000 грн у 2023 році до 1 528 700 грн. у 2024 році, що свідчить про різке скорочення господарської діяльності, значний обсяг поточних зобов`язань станом на 31.12.2024 року- 9 555 700 грн при загальній вартості активів 10 352 400 грн, що вказує на критичне боргове навантаження та фактичну відсутність фінансового резерву.

За таких умов існує обґрунтований ризик того, що у разі відчуження ліквідного активу відповідача виконання можливого рішення суду буде фактично унеможливлене через відсутність майна, на яке може бути звернено стягнення.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 січня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник трудовий спір з приводу стягнення з ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» на користь ОСОБА_1 боргу, при цьому питання щодо стягнення усіх заявлених складових частин ціни позову на загальну суму 949 461,18 грн є предметом розгляду справи по суті.

Поряд з цим, зважаючи на розмір статутного капіталу Товариства на суму 144 000 грн та наявність активів у відповідача, суд вважає заявлений заявником захід забезпечення позову непропорційним (неспівмірним) позовним вимогам. Такий захід повинен обмежувати права відповідача лише настільки, наскільки це необхідно для реального виконання майбутнього рішення суду, не вирішуючи сам спір по суті та не порушуючи права інших осіб надмірно, враховуючи також, що будь-які рішення учасників юридичної особи (загальних зборів) приймаються саме в інтересах такої юридичної особи, а даний спір не є корпоративним.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції, оцінюючи доводи заяви, фактично звів ризик відчуження майна до рівня «припущень», а дії відповідача - до звичайної «внутрішньої діяльності» юридичної особи. Проте такий підхід не узгоджується з письмовими доказами у матеріалах справи, які підтверджують офіційно оформлений намір відповідача розпорядитися нерухомим майном.

Суд, констатуючи «внутрішній характер» управлінських рішень, не спростував процесуально релевантного ризику для кредитора: юридичне вибуття єдиного ліквідного активу боржника прямо створює загрозу утруднення або неможливості виконання рішення. Запитуваний захід - мінімальне втручання, спрямоване лише на тимчасове збереження статус-кво щодо реєстраційних дій до вирішення спору по суті.

Суд першої інстанції, відмовляючи у забезпеченні позову, фактично застосував завищений стандарт доказування ризику, пославшись на тезу, що «доказування неможе ґрунтуватися на припущеннях». Такий підхід не відповідає природі забезпечення позову як превентивного процесуального інструменту, який застосовується за наявності обґрунтованого припущення про ймовірність утруднення або неможливості виконання рішення, а не лише після завершеного відчуження майна.

Сторони правом надання відзиву сторони не скористалися.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» адвокат Телющенко П.П. проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 2, 10 частини першої, частини другої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14- 729цс19), а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 (провадження № 61- 549св21) та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21 (провадження № 61- 14463св21), від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 (провадження № 61- 15440св21).

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як убачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Встановлено, що заявлена у позовній заяві сума (ціна позову) складається: заборгованість із заробітної плати та гарантованого середнього заробітку у загальному розмірі 580 061,18 грн., що включає: 174 018,27 грн. - нарахована, але не виплачена заробітна плата за січень - лютий 2022 року; 406 042,91 грн. - гарантований середній заробіток за період з 07.03.2022 по 18.07.2022; інфляційні втрати у розмірі 218 500 грн.; три відсотки річних у розмірі 60 900 грн.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 90 000 грн.

Судом також встановлено наявність конфлікту між учасниками та діяльність товариства у дещо менших розмірах, ніж у попередні роки, але загалом така діяльність здійснюється.

Відповідно до наданої заявником копії статуту ТОВ ««Виробниче підприємство - ВТС», затвердженого рішенням загальних зборів учасників № 22/01 від 22.01.2019, учасниками ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» є: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які зробили вклад у статутний капітал Товариства.

Статутний капітал Товариства становить 144 000 грн, який розділено на частки розміром 48 000 грн, що становить процент від статутного капіталу Товариства в таких розмірах: ОСОБА_4 - 33,34%, ОСОБА_1 - 33,33%, ОСОБА_3 - 33,33%.

Вищим органом товариства є Загальні збори учасників, до компетенції яких належить, зокрема питання про укладення, зміну чи розірвання будь-яких правочинів, що приймається більшістю голосів учасників.

В матеріалах справи також міститься баланс ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» станом на 31.12.2024, згідно з даними якого чистий прибуток Товариства за звітний період збільшився порівняно з аналогічним періодом попереднього року з 14 тис. грн до 25,3 тис. грн.

Заявником також надано скріншот оголошення про продаж об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі загальною площею 501,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вірно зазначив суд першої інстанції, зважаючи на розмір статутного капіталу ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» на суму 144 000 грн та наявність активів у відповідача, суд вважає заявлений заявником захід забезпечення позову непропорційним (неспівмірним) позовним вимогам. Такий захід повинен обмежувати права відповідача лише настільки, наскільки це необхідно для реального виконання майбутнього рішення суду, не вирішуючи сам спір по суті та не порушуючи права інших осіб надмірно, враховуючи також, що будь-які рішення учасників юридичної особи (загальних зборів) приймаються саме в інтересах такої юридичної особи, а даний спір не є корпоративним.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку та вірно виходив з того, що заявлений заявником захід забезпечення позову є непропорційним (неспівмірним) позовним вимогам. Суд виходив з того, що такий захід повинен обмежувати права відповідача лише настільки, наскільки це необхідно для реального виконання майбутнього рішення суду, не вирішуючи сам спір по суті та не порушуючи права інших осіб надмірно, враховуючи також, що будь-які рішення учасників юридичної особи ( загальних зборів) приймаються саме в інтересах такої особи, а даний спір не є корпоративним.

Також суд виходив з того, що чистий прибуток Товариства за звітний період збільшився порівняно з аналогічним періодом попереднього року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції оскільки, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов законного та обґрунтованого висновку, про відсутність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Також, 06 березня 2026 року ОСОБА_1 подав клопотання про приєднання до матеріалів справи фінансової звітності ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» за 2025 рік.

Відповідач заперечує проти його приєднання, оскільки даний доказ не був доданий позивачем до заяви про забезпечення позову та не був проаналізований судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали. На думку відповідача приєднання даного доказу до матеріалів справи призведе до порушення принципу об`єктивності.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції.

Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численою, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).

Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

05 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав клопотання про приєднання до справи фінансової звітності ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» за 2025 рік.

Дослідивши вказані докази апеляційний суд дійшов висновку, що дійсно вказані докази було подано з порушенням статті 367 ЦПК України.

Проте, без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених вимог та підстав, на які посилався позивач, без урахування нових доказів які були надані позивачем на обґрунтування власної позиції, ухвала суду не можна вважати обґрунтованою та такою, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед формальним розумінням права.

Таким чином, апеляційний суд для забезпечення справедливості судового рішення та верховенства права дійшов висновку, що вказані докази необхідно прийняти та вважати їх належними.

При цьому, оцінюючи нові докази надані позивачем ОСОБА_1 , а саме фінансову звітність ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» за 2025 рік, колегія суддів вважає, що надана звітність не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про те, що захід забезпечення позову повинен обмежувати права відповідача лише настільки, наскільки це необхідно для реального виконання майбутнього рішення суду, не вирішуючи сам спір по суті та не порушуючи права інших осіб надмірно, враховуючи також, що будь-які рішення учасників юридичної особи (загальних зборів) приймаються саме в інтересах такої юридичної особи, а даний спір не є корпоративним.

Крім того, згідно з наданої фінансової звітност ТОВ «Виробниче підприємство - ВТС» за 2025 рік, зобов`язання Відповідача зменшилися. А доходи від господарської діяльності Відповідача зросли. Так, за 2024 рік чистий дохід становив 1 528,70 грн, за а 2025 рік чистий дохід становить 5 068,40 грн. при одночасному збільшення показнику чистого прибутку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 січня 2026 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна