Справа № 697/1297/25
Провадження № 2/697/55/2026
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Шакало Л.С.,

представника позивача адвоката Константінової Т.М. (в режимі відеоконференції),

представника відповідача адвоката Гончарука А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів, Черкаської області цивільну справу за позовом Уманського національного університету в інтересах Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету» до ОСОБА_1 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини в інтересах ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини» (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Положення про користування гуртожитком «Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини» (надалі Положення) гуртожиток закладу освіти є частиною його цілісного майнового комплексу, керівництво яким здійснює керівник такого закладу (п.1 розділу І Положення).

Пунктом 2 розділу ІІІ Положення, з особою укладається договір найму жилого приміщення в гуртожитку.

Пунктом 5 розділу IV Положення, мешканці гуртожитку зобов`язані своєчасно та у повному обсязі відповідно до договору найму жилого приміщення в гуртожитку закладу освіти сплачувати плату за проживання, комунальні послуги.

Пунктом 2 розділу V Положення, плата за проживання у гуртожитку коледжу вноситься мешканцями у порядку та строки, встановлені договором найму жилого приміщення у гуртожитку коледжу.

Згідно Договору найму житла в гуртожитку № 06 від 26.01.2021, наймач зобов`язується вносити щомісяця до 25 числа наступного періоду плату за житло, якщо інше не встановлено законодавством.

Протягом тривалого терміну відповідач не сплачує оплату за житлово-комунальні послуги за проживання в гуртожитку у повному обсязі, а тому станом на 30.04.2025 утворилась заборгованість у розмірі 54046,83 грн.

Відповідно до п. 4.4 Договору, позивач має право вимагати виселення у разі несплати за житло.

Згідно з п.7.2.3 Договору, договір припиняється достроково у випадку несплати за проживання понад 2 місяці.

Пунктом 8.2. Договору визначено, що дострокове припинення (розірвання) Договору означає втрату прав на проживання в гуртожитку, у зв`язку з чим Наймач зобов`язаний звільнити кімнату та повернути майно в належному стані в двотижневий термін. Відповідачу неодноразово направлялись попередження щодо необхідності виконання умов договору та сплати житлово-комунальних послуг, які були проігноровані.

Звертає увагу на те, що гуртожиток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має статус учнівського та перебуває у власності держави в особі Міністерства освіти та науки України. Даний гуртожиток переданий на баланс «Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини».

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Вартість за спожиті комунальні послуги справляється з мешканців гуртожитку, як відшкодування взятих зобов`язань за договорами укладеними між позивачем та підприємствами надавачами або виробниками послуг укладених на відповідні періоди. Тарифи на житлово-комунальні послуги визначені в договорах.

Відповідач протягом тривалого часу не сплачує плату за житло, внаслідок чого утворилася значна заборгованість. Отже належним чином договір не виконується.

Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто має постійне місце проживання. Виселення відповідачки з гуртожитку дійсно призводить до втручання в її житлові права, однак вказане втручання переслідує законну мету, відповідає вищенаведеним вимогам закону, які є чіткими, зрозумілими і передбачуваними, умовам укладеного між сторонами договору, Положенню про гуртожиток та Правилам проживання в ньому. Починаючи з 2021 року, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, навчальний заклад не являється прибутковою організацією та фінансується з державного бюджету, а тому тягар утримання майна та сплату послуг, якими користується відповідач, є для коледжу надмірним.

З огляду на вказані обставини, позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка є наймачем житла в гуртожитку, на користь ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 54046,83 грн.;

- розірвати договір найму житла в гуртожитку № 06 від 26.01.2021 укладений між ОСОБА_1 та ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини» та виселити ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_3 без надання іншого приміщення.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29.05.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.51).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.97-98).

27.01.2026 до суду від представника позивача адвоката Константінової Т.М. надійшла заява в якій вона просила внести зміни до відомостей позивача в зв`язку з реорганізацією та вважати вірною назву Відокремлений структурний підрозділ «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету» (а.с.139-140).

За клопотаннями сторін судові засідання неодноразово відкладалися та в судових засіданнях оголошувалися перерви.

Представник позивача адвокат Константінова Т.М. у судових засіданнях підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Васянович В.В. у судових засіданнях щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив в їх задоволенні відмовити. Крім того просив застосувати до позовної вимоги щодо стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг позовну давність.

Представник відповідача адвокат Гончарук А.В. у судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги не підтверджена, а відповідач ОСОБА_1 є заслуженим пенсіонером, все життя пропрацювала викладачем ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету» і їй, як викладачу, виділялась кімната в гуртожитку, іншого житла вона не має.

Заслухавши в судових засіданнях доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2021 між Канівським коледжем культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини відокремлений структурний підрозділ університету (далі Наймодавець) та ОСОБА_1 (далі Наймач) укладено Договір № 06 найму житла в гуртожитку, відповідно до якого Наймодавець надає наймачу за плату в тимчасове користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.1. Договору) (а.с.14-17).

Згідно з п.1.2. Договору, житлове приміщення складається з кімнати № НОМЕР_1 на НОМЕР_2 поверсі і частини секції № 3, загальна площа 30,46 кв.м., в т.ч. площа кімнати 30,46 кв.м.

Житлове приміщення обладнане: водопроводом, центральним опаленням, каналізацією, електроенергією.

Відповідно до п.3.8. Договору, Наймач зобов`язується вносити щомісяця до 25 числа наступного періоду плату за житло, якщо інше не встановлено законодавством.

Наймодавець має право: вимагати від Наймача своєчасно вносити плату за житло та вживати заходів до усунення виявлених недоліків, які пов`язані з наданням житлово-комунальних послуг і виникли з вини Наймача, дотримуватися правил і вимог інших нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг (п.4.1. договору); вимагати в судовому порядку виселення наймача та осіб, що проживають разом з ним, без надання іншого житлового приміщення у випадках, передбачених законодавством, зокрема у разі систематичного пошкодження приміщення, використання його не за призначенням, створення умов, не придатних для спільного проживання з іншими мешканцями гуртожитку, чи несплати за житло (п.4.4. Договору).

Згідно з п.7.1. Договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє на протязі 364 днів до 26 січня 2022 року.

Дострокове припинення дії Договору за ініціативи наймача здійснюється за його особистою письмовою заявою (п.7.2.6. Договору).

У разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов договору найму протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на таких самих умовах, які були передбачені договором, за умови, якщо немає заяви Наймодавця про те, що воно потрібне йому для власних потреб (п.7.2.7. Договору).

Відповідно до п.8.1. Договору, Договір найму житлового приміщення може бути розірваний з ініціативи будь-якої сторони за наявності умов і в порядку, передбачених законодавством.

Дострокове припинення (розірвання) Договору означає втрату прав на проживання в гуртожитку, у зв`язку з чим, Наймач зобов`язаний звільнити кімнату та повернути в належному стані майно в двотижневий термін (п.8.2. Договору).

Відповідно до п.1 розділу І Положення про користування гуртожитком Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини» затвердженого Директором коледжу В. Тихомиром 31.08.2021 (далі Положення), гуртожиток закладу освіти є частиною його цілісного майнового комплексу, керівництво яким здійснює керівник такого закладу (а.с.9-13).

Гуртожиток коледжу використовується для проживання здобувачів вищої та фахової передвищої освіти під час навчання у закладі освіти за очною (денною), заочною формою здобуття освіти, які не мають постійного місця проживання за місцем розташування закладу освіти (п.1 розділу ІІ Положення).

Згідно з п.п.5 п.2 розділу ІІ Положення, у гуртожитку коледжу можуть проживати за умови повного забезпечення здобувачів освіти певного закладу освіти жилою площею у гуртожитку можуть проживати працівники закладу освіти та інші громадяни.

Відповідно до п.5 розділу ІV Положення, мешканці гуртожитку коледжу зобов`язані, зокрема, своєчасно та у повному обсязі відповідно до договору найму жилого приміщення в гуртожитках закладу освіти сплачувати плату за проживання, комунальні послуги.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи інформації про нарахування квартплати та комунальних послуг з 01.01.2021 по 31.03.2025 роки ОСОБА_1 за проживання в гуртожитку ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв УДПУ імені Павла Тичини», заборгованість відповідача по сплаті житлово-комунальних послуг за проживання в гуртожитку становить 54 046,83 грн. (а.с.23-24, 160-161).

Позивачем також надано відомості про обгрунтування структури плати за проживання в гуртожитку ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв» Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини від 12.05.2025 № 125 (а.с.25-27).

Відповідачу неодноразово направлялися попередження про невиконання умов угоди №1, №2, №3, №4, №5, №5, №6, №7, №8, №9 (а.с.28-37) та претензії про сплату заборгованості та розірвання договору найму житла в гуртожитку (а.с.38-40, 41-42).

Однак, як зазначено представником позивача, такі попередження та претензії відповідачем були проігноровані.

Відповідно до наказу № 41-к від 02.05.2025 «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 », ОСОБА_1 , викладача та концертмейстра коледжу, звільнено 16.05.2025 за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді (а.с.63).

З акту обстеження матеріально-побутових умов від 29.08.2025 вбачається, що комісією в складі завідуючої гуртожитком ОСОБА_3 , завідуючої господарством гуртожитку Олени Хоменко та прибиральниці Людмили Самойленко обстежено місце проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . В результаті обстеження комісія встановила: житлові умови не задовільні, відсутні меблі для зберігання речей, а наявна шафа зламана, відповідно речі особистого вжитку хаотично розкидані по кімнаті, створюючи безлад. Кімната обладнана від забудовника опаленням, каналізацією та постачанням холодної води. Такі особисті зручності як бойлер для нагріву води, пральна машинка, штори на вікнах відсутні. В кімнаті брудно та неохайно, панує безлад, накопичився пил та сміття. Під вікном стоїть стіл, на якому знаходяться різноманітні предмети та посуд. Вікно в кімнаті забруднене, кватирка закрита. Відсутність провітрювання створює затхлу атмосферу та неприємний запах. В коридорі, по обидві сторони від дверей к.15 накопичення ящиків, різноманітних речей, посуду з їжею для котів. На загальній кухні, місце яке займає ОСОБА_1 , це просто гора пластикового посуду, бутилок, підвазонників та букетів із засохлими квітами (а.с.90).

З огляду на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за проживання в гуртожитку коледжу в сумі 54 046,83 грн., розірвання договору найму та виселення без надання іншого приміщення.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до положень ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з пунктом 7.1 Договору найму житла у гуртожитку від 26 січня 2021 року він був укладений строком до 26 січня 2022 року.

Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 263/11275/18, зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України).

Аналіз статті 205 ЦК України свідчить, що волевиявлення учасника (-ів) правочину може виражатися в: певних діях; мовчанні; усній формі; письмовій (електронній) формі. Мовчання слід вважати вираженням волі сторони правочину, коли воно при конкретній ситуації може бути підданим оцінці як прояв волі, направленої на вчинення правочину. Законодавець передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України). Традиційним прикладом такого випадку виступає конструкція поновлення договору найму (tacite reconduction). Якщо наймач продовжує користуватися річчю після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 ЦК України).

Сутність поновлення договору найму полягає в тому, що договір найму автоматично поновлюється на той же самий строк за умови, що: (а) наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму; (б) відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. При поновленні договору відбувається продовження договірних зв`язків після закінчення строку договору найму, коли наймач продовжує користуватися майном і відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. Цей договір поновлюється на той же строк та з умовами, що були передбачені у договорі.

Будь-яких доказів заперечень щодо продовження, розірвання або необхідності перегляду дії договору найму, укладеного з відповідачкою, позивач при зверненні до суду не надав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі також ЖК України), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно з ч. 2 ст. 132 Житлового кодексу України, працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Згідно з ст. 127 Житлового кодексу України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 130 Житлового кодексу України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 132 Житлового кодексу України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч. 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 125 Житлового кодексу України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Згідно з ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України, фізична, особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

З довідки управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Канівської міської ради № 398 від 26.05.2025 та Відповіді № 1405542 від 22.05.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12.01.2012 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.49, 50).

Крім того, в судовому засіданні встановлено та представниками сторін не заперечується, що відповідач ОСОБА_1 більше десяти років проживає в наданому житловому приміщенні гуртожитку, яке було виділено останній в зв`язку з працею в ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини. Тобто, відповідач працювала у ВСП «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського державного педагогічного університету ім. Павла Тичини більше 10 років, є пенсіонером за віком та була звільнена 02.05.2025 у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді.

Позивачем не надано доказів наявності у відповідача іншого житла чи реєстрації за нею права власності на житло.

Тобто, в судовому засіданні достовірно встановлено, що у ОСОБА_1 відсутнє інше житлове приміщення, в якому б вона могла проживати.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти росії» (Prokopovich v. russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 вселилася в кімнату в гуртожитку на достатній правовій підставі, проявляє інтерес до спірного жилого приміщення, оскільки частково сплачує за житлово-комунальні послуги; зареєстрована за його адресою; відсутні докази щодо того, що вона має інше житло, тому наявні підстави вважати, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначена кімната у гуртожитку є її єдиним «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеними у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 676/5666/16-ц (провадження № 61-40860св19), від 09 березня 2021 року у справі № 753/598/17 (провадження № 61-21220св19), від 22 вересня 2021 року у справі № 759/14973/17 (провадження № 61-16549св20).

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право па житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19).

Оскільки відповідач вселилась у спірну кімнату на законних підставах, тривалий час, а саме понад 10 років проживає у цьому житлі, та воно є фактично постійним місцем її проживання, доказів наявності іншого житла матеріали справи не містять, відтак розірвання договору найму житла в гуртожитку та виселення відповідача буде суперечити статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 54 046,83 грн., суд виходить з наступних мотивів.

Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках та оплати за житлово-комунальні послуги регулюється Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року (далі Положення).

У відповідності до п.3.8. Договору найму житла в гуртожитку, відповідач ОСОБА_1 зобов`язана була проводити оплату за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги до 25 числа наступного періоду.

Згідно з п.3.15. Договору, наймач зобов`язується вносити плату за надання житла в гуртожитку.

Відповідно до п. 11 Положення, наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з п. 15 Положення, особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору.

Плата за проживання у гуртожитку включає:

витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами);

інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Таким чином, правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем) є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Вартість за спожиті комунальні послуги справляється з мешканців гуртожитку, як відшкодування взятих зобов`язань за договорами укладеними між позивачем та підприємствами надавачами або виробниками послуг укладених на відповідні періоди. Тарифи на житлово-комунальні послуги визначені в договорах.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року № 690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 року № 85) також встановлюють обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у встановлені законом строки.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону, індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відсутність відповідного договору не є підставою для відмови у стягненні заборгованості за комунальні послуги, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією в даних правовідносинах є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Згідно з п. 5 ч. 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20 червня 2018 року № 498, наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом. Особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі) (п. 11, п. 15).

Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, та у постанові від 29.05.2019 у справі 215/4967/16-ц.

Статтею 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За змістом ст.ст. 67, 68 ЖК України, наймач житлового приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами - щомісяця.

Статтею 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Недотримання вимог законодавства щодо належного виконання зобов`язання призводить до порушення зобов`язань.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 .

За вказаною адресою їй надавались житлово-комунальні послуги, відповідач їх одержувала.

Доказів ненадання або надання таких послуг неналежної якості відповідачем не надано.

Тому, оскільки відповідач отримувала житлово-комунальні послуги, в неї виник обов`язок сплати за їх надання, що узгоджується з висновками ВС від 27.01.2021 у справі № 522/19137/17.

При цьому, відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги, що неодноразово зазначалось Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Крім того, суд враховує, що нарахування заборгованості здійснювалось позивачем за тарифами споживання, копії документів про їх встановлення долучено представником позивача до позовної заяви.

З огляду на зазначене, суд вважає доведеним позивачем факт невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати вартості отриманих комунальних послуг за період з січня 2021 року по березень 2025 року.

Крім того, представник відповідача адвокат Васянович В.В. під час надання пояснення в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Виходячи з правового аналізу наведених норм, суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення позивачем із даною позовною заявою є 22.05.2025, а період нарахування останнім заборгованості становить з січня 2021 року по березень 2025 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який триває досі, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупинявся на строк дії такого стану. Законом України № 4434-IX з 04.09.2025 скасовано зупинення строку позовної давності.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме дату звернення Уманського національного університету в інтересах Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету» з даною позовною заявою до суду 22.05.2025, та період нарахування останнім заборгованості з січня 2021 року, суд констатує, що початок строку позовної давності вважається за три роки до введеного карантину.

Відтак, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за комунальні послуги, надані з січня 2021 року по березень 2025 року, в силу введеного карантину, воєнного стану, та положень п.п. 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, на момент подання позову 22.05.2025 не спливла.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає заборгованість за комунальні послуги за період з січня 2021 року по березень 2025 року (в межах позовних вимог), яка обрахована на підставі наданого позивачем розрахунку та складає 54 046,83 грн.

Розрахунок позивача стороною відповідачем не спростовано, свого контррозрахунку відповідачем не наведено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача заборгованості за житлово комунальні послуги в сумі 54 046,83 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити з вищевикладених підстав.

Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме задоволено одну з двох позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 422,40 грн. понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Уманського національного університету в інтересах Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету» до ОСОБА_1 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 54 046,83 грн. (п`ятдесят чотири тисячі сорок шість гривень, 83 копійки).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Відокремленого структурного підрозділу «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету» сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні, 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 17.03.2026.

Відомості про учасників справи:

Відокремлений структурний підрозділ «Канівський фаховий коледж культури і мистецтв Уманського національного університету», , адреса місцезнаходження: вул. Іллєнка Юрія, буд.24, м. Канів, Черкаський район, Черкаська область;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий Б . К . Скирда