ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Свистунової О.В., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Нестеченка Дмитра Сергійовича на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , державний реєстратор Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області Сучкова Тетяна Федорівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Виноградова Владислава Юріївна про витребування з незаконного володіння нерухомого майна, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 про витребування майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2021 року позивачі звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , державний реєстратор Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області Сучкова Т.Ф., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Виноградова В.Ю. про витребування з незаконного володіння нерухомого майна, в якому просили: витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 на користь кожного.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 лютого 1999 року виконкомом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 26 лютого 1999 року № 1/1028-99 видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_2 в період з 28.12.1983 року по 04.02.2010 рік перебували у шлюбних відносинах), ОСОБА_4 (син ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) на кв. АДРЕСА_2 загальною площею 42,8 кв.м. що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , зареєстровану в МБТІ та внесену в реєстраційну книгу за № 301п-95-189.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 жовтня 2008 року серія НОМЕР_1 , актовий запис № 1469, виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Водночас ОСОБА_8 16 квітня 2005 року склала заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-716, яким ОСОБА_8 на випадок своєї смерті, заповіла все своє майно своїй доньці ОСОБА_5 .

У встановлений законом строк ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 , у тому числі прийняла у складі спадщини частку ОСОБА_8 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру.

Водночас матеріали спадкової справи № 167-08, заведеної 16 лютого 2008 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у зв`язку з відкриттям спадщини після смерті ОСОБА_8 не містять відомостей про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Натомість матеріали спадкової справи містять постанову від 28 травня 2010 року № 2398/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовлено у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину.

Таку відмову було оскаржено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справа № 2-12486/2010. 24 жовтня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовлено, в тому числі й у визначенні часток у праві спільної сумісної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Отже частка ОСОБА_8 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру при відкритті спадщини після її смерті визначена не була.

Також позивач зазначила, що 26 липня 2021 року з Інформаційної довідки від 26 липня 2021 року № 267420912 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек позивачам стало відомо, що: 17 грудня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі договору купівлі продажу від 14 липня 1999 року №127, виданого Товарною біржою «ФЕМІДА» , зареєстровано право приватної власності ОСОБА_6 на належну позивачам на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 , Рішення про Державну реєстрацію (з відкриття розділу) від 18 грудня 2020 року № 55795996, запис № 39791945, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

В подальшому, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю. : 25 лютого 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 зареєстровано іпотеку на кв. АДРЕСА_1 , якою забезпечено виконання ОСОБА_6 до 26 лютого 2021 року зобов`язання в розмірі 300 000 грн. перед ОСОБА_7 за договором позики від 25 лютого 2020 року , рішення про державну реєстрацію від 25 лютого 2021 року № 56817621, запис № 40737245; 01 березня 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 , заяви ОСОБА_7 від 27 лютого 2021 року право приватної власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 припинено, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_7 , на таку квартиру, рішення про державну реєстрацію від 01 березня 2021 року № 56870767, запис № 40785835; 20 березня 2021 року на підставі договору купівлі продажу від 20 березня 2021 року №160, право приватної власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 , припинено, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 , на цю квартиру, рішення про державну реєстрацію від 20 березня 2021 року № 57195570, запис № 41085068.

В договорі купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року що став підставою для реєстрації 17 грудня 2020 року права власності на спірну квартиру укладеного між позивачами та ОСОБА_6 , на виконання біржової угоди, зареєстрованої на Товарній біржі «ФЕМІДА» 14 липня 1999 року за № 127, зазначено що на момент укладення такої біржової угоди позивачі та ОСОБА_6 були членами Товарної біржі «ФЕМІДА». Разом з тим позивачі ніколи не були членами Товарної біржі «ФЕМІДА» та не укладали на ній жодних біржових угод, зокрема від 14 липня 1999 року

Також зазначили, що оплату за комунальні послуги у спірній квартирі до лютого 2008 року сплачувала померла ОСОБА_8 , а з лютого 2008 року по квітень 2021 року ОСОБА_2 .

Разом з тим на момент укладення зазначеного договору купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року ОСОБА_4 виповнилося лише 15 років, і в той день він не міг укладати такий договір у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки отримував табель успішності за результатами закінчення навчання у 9 класі гімназії Паскаль у м. Берліні, Німеччина, а його батьки не надавали згоди на укладання такого договору.

ОСОБА_2 також не могла укладати договір купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки на той момент так само перебувала поза межами України, що підтверджується відповідними відмітками у її паспорті громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 від 03 жовтня 1997 року.

Таким чином, спірна квартира вибула з володіння власників поза їх волею, тому позивачі пославшись на вимоги ст.ст. 388 , 387 ЦК України просили суд витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння

14 лютого 2024 року третьою особою ОСОБА_5 було подано позов з самостійними вимогами до ОСОБА_1 про витребування майна, в якому просила також витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 26 лютого 1999 року виконкомом Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 26 лютого 1999 року № 1/1028-99 видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено право спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на кв. АДРЕСА_1 , зареєстровану в МБТІ та внесену в реєстраційну книгу за № 301п-95-189.

16 квітня 2005 року ОСОБА_8 склала заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-716, яким на випадок своєї смерті, заповіла все своє майно ОСОБА_5

16 лютого 2008 року у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 - ОСОБА_5 , подала до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

16 лютого 2008 року на підставі такої заяви та у зв`язку з відкриттям спадщини після смерті ОСОБА_8 державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 167-08.

Отже вона у встановлений законом строк прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 у тому числі прийняла у складі такої спадщини частку ОСОБА_8 у праві спільної сумісної власності на оспорювану квартиру, разом з тим свідоцтва не отримала.

Таким чином вона набула право на частку ОСОБА_8 у праві спільної сумісної власності на оспорювану квартиру в порядку спадкування за заповітом без визначення розміру такої частки, і після такого набуття така квартира перебуває у її та позивачів спільній сумісній власності без визначення розміру часток.

Наразі між ними досягнуто спільної домовленості в частині розміру часток, які вирішено вважати рівними, тобто частка кожного зі співвласників такої квартири у праві спільної власності дорівнює .

Підстави вибуття квартири з власності співвласників зазначила аналогічні позивачам ОСОБА_9 (т. 3 а.с. 29-39).

Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 про витребування майна задоволено в повному обсязі та ухвалено:

-Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

-Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101

-Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101

-Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

А також вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не вірно застосував норми матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 1999 року ОСОБА_8 та членам її сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 42-43).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 34) та свідоцтвом про укладення шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , після укладення якого ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_9 серія НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 35).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія № НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 37), який є громадянином Німеччини (т. 1 а.с. 39-41).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в шлюбних відносинах в період з 28 грудня 1983 року по 04 лютого 2010 рік, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 35) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 36).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 37).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 46).

16 лютого 2008 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 44047743 після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с. 86).

16 лютого 2008 року в Першу дніпропетровську державну нотаріальну контору звернулася ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_8 (т. 2 а.с .128).

03 липня 2008 року з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_8 звернулася ОСОБА_2 (т. 2 а.с 129).

16 квітня 20205 року ОСОБА_8 залишила заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної державної контори Лада І.М., яким все своє майно заповідає ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 235).

24 грудня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська справа № 2-12486/2010 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності відмовлено (т. 2 а.с. 205-206).

Також встановлено, що згідно з Інформаційної довідки від 26 липня 2021 року № 267420912 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек:

-17 грудня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі договору купівлі продажу від 14 липня 1999 року №127, виданого Товарною біржою «ФЕМІДА», зареєстровано право приватної власності ОСОБА_6 на належну позивачам на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 , Рішення про Державну реєстрацію (з відкриття розділу) від 18 грудня 2020 року № 55795996, запис № 39791945, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Виноградовою В.Ю. :

- 25 лютого 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 зареєстровано іпотеку на кв. АДРЕСА_1 , якою забезпечено виконання ОСОБА_6 до 26 лютого 2021 року зобов`язання в розмірі 300 000 грн. перед ОСОБА_7 за договором позики від 25 лютого 2020 року , рішення про державну реєстрацію від 25 лютого 2021 року № 56817621, запис № 40737245;

- 01 березня 2021 року на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2021 року № 100 , заяви ОСОБА_7 від 27 лютого 2021 року право приватної власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 припинено, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_7 , на таку квартиру, рішення про державну реєстрацію від 01 березня 2021 року № 56870767, запис № 40785835.

- 20 березня 2021 року на підставі договору купівлі продажу від 20 березня 2021 року №160, право приватної власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 , припинено, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 , на таку квартиру, рішення про державну реєстрацію від 20 березня 2021 року № 57195570, запис № 41085068 (т 1 а.с. 47-48 ).

14 липня 1999 року на Товарній біржі «ФЕМІДА» між ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_6 з іншого уклали договір купівлі продажу кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 49-50).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17 грудня 2020 року державним реєстратором Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі договору купівлі продажу серія та номер 127, від 14 липня 1999 року видавник Товарна біржа «ФЕМІДА» зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_5 за ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 51)

25 лютого 2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 56-59).

01 березня 2021 року ОСОБА_7 нотаріально посвідченою заявою повідомив, що договір іпотеки, посвідчений 25 лютого 2021 року приватним нотаріусом Виноградовою В.Ю. припинив свою дію у зв`язку з невиконанням ОСОБА_6 зобов`язань перед ним за договором позики від 25 лютого 2020 року, у зв`язку з чим просив зняти заборону на відчуження нерухомого майна кв. АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 60-61).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 01 березня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області Виноградовою В.Ю. на підставі договору іпотеки, серія та номер : 100, виданий 25 лютого 2021 року видавник ПН ДМНО Виноградова В.Ю. зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_5 за ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 55).

13 жовтня 2022 року представником позивача долучено до матеріалів цивільної справи висновок експерта № СЕ-19/104-22/26211-ПЧ від 02 вересня 2022 року за результатами судової почеркознавчої експертизи проведеної в кримінальному провадженні № 0000620 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України відповідно до якої підпис від імені ОСОБА_8 та рукописний запис « ОСОБА_8 » у графі «Продавці» договору купівлі продажу квартири Товарна біржа «Феміда» від 14 липня 1999 року виконанні не ОСОБА_8 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний текст « ОСОБА_2 » у графі «Продавці» договору купівлі - продажу квартири Товарна біржа «Феміда» від 14 липня 1999 року виконанні не ОСОБА_2 , а іншою особою (т. 1 а.с. 163-181).

Відповідно до відповіді наданої на запит адвоката начальником виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР повідомлено, що інвентаризаційна справа на квартиру АДРЕСА_5 вилучена 21 червня 2022 року СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області на підставі ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2022 року по справі № 201/3564/22, яка до теперішнього часу не повернута, відповідь дана 12 лютого 2023 року (т. 2 а.с. 38).

19 серпня 2021 року на запит адвоката відповідача начальником виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР надано інформацію стосовно кв. АДРЕСА_5 , що станом на 01 січня 2013 рік право спільної сумісної власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т. 2 а.с.59).

В жовтні 2021 року начальником виробничого відділу КП «ДМБТІ» ДМР на запит слідчого СВ ВП № 58 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надано відповідь, що відповідь на запит ТОВ «ФЕМІДА» стосовно кв. АДРЕСА_5 , від 09 грудня 2020 року № 15/11925 за номером вхідної кореспонденції 18912 від 11 грудня 2020 року не готували (т. 2 а.с. 60).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з володіння власників не з їх волі та вирішуючи питання про витребування майна, суд виходить з того, що відсутні обставини, які б вказували на те, що ОСОБА_1 знала або могла знати про недобросовісну поведінку попередніх власників, а тому є добросовісним набувачем. Разом з тим, надаючи оцінку критеріям правомірності втручання у право ОСОБА_12 на мирне володіння майном за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та за обставин цієї справи, враховуючи право ОСОБА_12 заявити до продавця вимогу про стягнення сплаченої вартості квартири, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивачів про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Позиція апеляційного суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (статті 319, 321 ЦК України).

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018р. у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 наведено правовий висновок, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), зазначено, що: «власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зроблений висновок, що: «у разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, на підставі неукладеного правочину, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав (неукладений правочин не створює жодних правових наслідків), безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас скаржниця як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента. Окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач оцінює й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, такі як занижена ціна договору (про що зазначала позивачка), факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, поведінка продавця тощо. Тому за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, зокрема за неукладеним правочином за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього.

Як вбачається з матеріалів справи в договорі купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року, який став підставою для реєстрації 17 грудня 2020 року права власності на спірну квартиру укладеного між позивачами та ОСОБА_6 , на виконання біржової угоди, зареєстрованої на Товарній біржі «ФЕМІДА» 14 липня 1999 року за № 127, зазначено що на момент укладення такої біржової угоди позивачі та ОСОБА_6 були членами Товарної біржі «ФЕМІДА».

Разом з тим, позивачі ніколи не були членами Товарної біржі «ФЕМІДА» та не укладали на ній жодних біржових угод, зокрема від 14 липня 1999 року, на момент укладення зазначеного договору купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року ОСОБА_4 виповнилося лише 15 років, і в той день він не міг укладати такий договір у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки отримував табель успішності за результатами закінчення навчання у 9 класі гімназії Паскаль у м. Берліні, Німеччина, а його батьки не надавали згоди на укладання такого договору. ОСОБА_2 також не могла укладати договір купівлі продажу квартири від 14 липня 1999 року у м. Дніпрі та Товарній біржі «ФЕМІДА», оскільки на той момент так само перебувала поза межами України, що підтверджується відповідними відмітками у її паспорті громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 від 03 жовтня 1997 року.

Крім того, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/104-22/26211-ПЧ від 02 вересня 2022 року за результатами судової почеркознавчої експертизи проведеної в кримінальному провадженні № 0000620 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України підпис від імені ОСОБА_8 та рукописний запис « ОСОБА_8 » у графі «Продавці» договору купівлі продажу квартири Товарна біржа «ФЕМІДА» від 14 липня 1999 року виконанні не ОСОБА_8 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний текст « ОСОБА_2 » у графі «Продавці» договору купівлі - продажу квартири Товарна біржа «ФЕМІДА» від 14 липня 1999 року виконанні не ОСОБА_2 , а іншою особою, тому спірна квартира вибула із власності позивачів незаконно поза їх волею.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ,-адвоката Нестеченко Д.С. про те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки спірна квартира вибула з володіння власників не з їх волі, а сама відповідач ОСОБА_12 має право заявити до продавця вимогу про стягнення сплаченої вартості квартири, а тому судом першої інстанції обгрунтовано прийнято рішення про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивачів про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_5 не є власником частки квартири, а тому не має права на звернення до суду з віндикаційним позовом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_5 у встановлений законом строк, передбачений ст.1270 ЦК України, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 , а отже в установлений законом порядок прийняла спадщину за заповітом, право володіння та користування спадковим майном, а саме часткою спірної квартири.

Так, відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, а відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

У зв`язку з чим, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. При цьому, згідно частини 11 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» , ч. 3 ст. 1296 ст. 1268 ЦК України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того, відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності.

Отже правова позиція Верховного Суду України допускає спадкування частки спадкодавця у спільній сумісній власності без визначення розміру такої частки, і наступне входження відповідного спадкоємця у сумісне володіння спільним майном разом з іншими співвласниками без визначення розміру їх часток, тобто зі збереженням спільної сумісної власності всіх співвласників на таке майно.

Відповідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_5 у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 , а отже прийняла спадщину за заповітом, право володіння та користування спадковим майном, а саме часткою спірної квартири.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нестеченка Дмитра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 17 березня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді О.В. Свистунова

М.Ю. Петешенкова