ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Харків

справа № 646/3148/24

провадження № 22-ц/818/115/26

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивачі Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської митниці Державної митної служби України

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року ухваленого в складі судді Литвинова А.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської Митниці звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави в особі Харківської митниці збитки, завдані кримінальним правопорушенням в розмірі 5 955 192 грн.

На обґрунтування позовний вимог зазначено, що другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000021 від 11.01.2019 за ч. 2 ст. 367 КК України за фактом неналежного виконання упродовж 2018 року службових обов`язків службовими особами Державної митної служби України через несумлінне ставлення до них, усупереч вимогам Митного кодексу України, під час здійснення контролю правильності визначення коду товару, імпортованого ТОВ «ВАМІП СЕРВІС», що призвело до тяжких наслідків, заподіяних державі в особі Харківської митниці ДФС, у вигляді ненадходження фіскальних платежів у особливо великих розмірах. Під час досудового розслідування встановлено, що головний державний інспектор митного поста «Харків центральний» Харківської митниці ДФС Алєксєєв О.В. у зв`язку із неналежним виконанням своїх службових обов`язків під час митного оформлення товару в режимі імпорт по митним деклараціям: ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15917 від 06.04.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/015918 від 06.04.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/015919 від 06.04.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/015920 від 06.04.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/20842 від 04.05.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21153 від 07.05.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21154 від 07.05.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21460 від 11.05.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21902 від 11.05.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21903 від 11.05.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21904 від 11.05.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/26010 від 01.06.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/27558 від 11.06.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/27559 ід 11.06.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/31340 від 02.07.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/31342 від 02.07.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/38975 від 10.08.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/42554 від 03.09.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/42555 від 03.09.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/45185 від 19.09.2018; ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/46717 від 27.09.2018 та здійснення митної формальності контроль правильності класифікації товару «Інгібітор видалення відкладень КЗ+, ТУ2411-004-18» загальною вагою 485 т, ввезеного на митну територію України ТОВ «ВАМІП СЕРВІС» в період часу з квітня 2018 року по жовтень 2018 року та в порушення вимог ст.69 Митного кодексу України в частині правильності класифікації товарів, в порушення вимог ч.ч.2,4 ст.69 Митного кодексу України, п.5 Розділу 1, п.2, абз.3 п.4 Розділу ІІІ Порядку №650, Правила 1, 3 Основних правил інтерпретації класифікації товарів, п.п.2.18, 2.18.1, 2.18.2, 2.18.3, 2.19, 2.19.1, 2.19.2 посадової інструкції, підтвердив правильність класифікації товару за УКТ ЗЕД , що призвело до митного оформлення зазначеного товару, який відповідно до чинного законодавства класифікується за кодом УКТ ЗЕД по вищевказаних митним деклараціям без сплати обов`язкових митних платежів на загальну суму 5 955 192,43 грн., з яких мито складає 254495,77 грн., акцизний податок 4708164,60 грн., податок на додану вартість 992532,06 грн., чим завдав збитки державному бюджету України на суму 5 955 192,43 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2024 у справі № 638/9900/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у вищезазначеному кримінальному провадженню, а саме кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ст.49 КК України. Цивільний позов Харківської обласної прокуратури, заявлений в інтересах держави в особі Слобожанської митниці Держмитслужби про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди залишено без розгляду. Тому прокуратура звернулась до суду з дійсним позовом. На думку прокурора, відповідно до вимог ст.82 ЦПК України обставини факту завдання шкоди в результаті дій ОСОБА_2 не підлягають доведенню в цивільні справі, оскільки встановлені ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2024 у кримінальній справі № 638/9900/21. Вина ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.1166 ЦК України презюмується і тому підлягає спростуванню з боку відповідача.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 рокув задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що зі змісту ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2024 року по справі № 638/9900/21 (а.с.70-83 т.1) не вбачається, що відповідачем визнавалась вина, а судом встановлювалися обставини, які були покладені в основу пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 2 ст. 367 КК України. Тому вина відповідача підлягає встановленню у дійсній справі. Суд дійшов висновку про невинуватість відповідача, оскільки підтвердження правильності здійсненої відповідачем класифікації товару «Інгібітор видалення відкладень КЗ+» за кодом УКТ ЗЕД , узгоджуються із роз`ясненнями Державної фіскальної служби України, яка, як центральний орган виконавчої влади, законом наділена повноваженнями вести УКТ ЗЕД та забезпечувати однакове застосування правил класифікації товарів всіма підпорядкованими митницями.

Не погодившись з рішенням суду Харківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що внаслідок противоправної поведінки відповідача державі завдано шкоду. У постанові від 14.02.2018 у справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що «звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими». Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 (справа № 531/2332/14-к) зазначив: «…у разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду ..., з урахуванням того, що провадження щодо обвинуваченого закрито на нереабілітуючих підставах потерпіла сторона має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства ...». Аналогічні висновки щодо обов`язку особи, звільненої за строками давності притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодувати завдану злочином викладені в постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 185/442/16- к, від 15.05.2019 у справі № 617/609/15-к, від 19.11.2019 у справі № 345/2618/16-к, від 10.06.2021 у справі № 640/11750/17, від 11.11.2020 у справі № 455/229/17, від 27.05.2021 у справі № 577/977/19 тощо. Крім цього, Верховний Суд України у постанові від 19.08.2014 у справі №3-51гс14, вказав, що «аналіз норм Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди». Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17. Відповідач належних доказів своєї невинуватості у вчиненні протиправного діяння, що мало наслідком завдання державі шкоди суду не надав. Тому суд дійшов помилково висновку про відмову у задоволені позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Викладені апелянтом доводи висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що провадження у дійсній справі належить закрити з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що відомості щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення-злочину були внесені до ЄРДР 11.01.2019 № 0000021 за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України.

Як вбачається із диспозиції ч. 2 ст. 367 КК України підставою для кваліфікації вказаного кримінального правопорушення наявність спричинення винною особою тяжких наслідків. Розмір яких визначено Приміткою 4 до ст.364 КК України тобто такі, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Під час досудового розслідування слідчим 03.06.2021 повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України, а саме як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2024 у справі №638/9900/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №0000190 від 02.06.2021, а кримінальне провадження №0000190 від 02.06.2021 у відношенні ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ст.49 КК України. Цивільний позов Харківської обласної прокуратури, заявлений в інтересах держави в особі Слобожанської митниці Держмитслужби про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди залишено без розгляду. Прокурору роз`яснено право на його пред`явлення до суду в порядку цивільного судочинства.

При закритті провадження суд встановив, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх службових обов`язків інспектором митного поста «Харків - центральний» Харківської митниці ДФС Алєксєєвим О.В. під час митного оформлення товару в режимі імпорт по митним деклараціям: ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15917 06.04.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15918 06.04.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15919 06.04.2018 ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15920 06.04.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/20842 04.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21153 07.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21154 07.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21460 08.05.2018 ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21902 11.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21903 11.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21904 11.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/26010 01.06.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/27558 11.06.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/27559 11.06.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/31340 02.07.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/31342 02.07.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/38975 10.08.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/42554 03.09.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/42555 03.09.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/45185 19.09.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/46717 27.09.2018 та здійснення митної формальності - контроль правильності визначення коду товару - «Розчинники складні органічні, для видалення фарб та лаків: - Інгібітор видалення відкладень КЗ +, ТУ 2411-004-18» вагою 485 тон, ввезеного на митну територію України ТОВ «Ваміп Сервіс» в період часу з березня 2018 року по вересень 2018 року та в порушення вимог статті 69 Митного кодексу України в частині правильності класифікації товарів, в порушення вимог ч. ч. 2, 4 ст. 69 Митного кодексу України, п. 5 Розділу І, п. 2, абз. 3 п. 4 Розділу ІІІ Порядку № 650, Правила 1, 3 Основних правил інтерпретації класифікації товарів, 2.18., 2.18.1., 2.18.2., 2.18.3., 2.19., 2.19.1., 2.19.2 посадової інструкції, підтвердив правильність визначення коду товару за УКТ ЗЕД , що призвело до митного оформлення зазначеного товару який відповідно до чинного законодавства класифікується за кодом УКТЗЕД по митним деклараціям: ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15917 06.04.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15918 06.04.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15919 06.04.2018 ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/15920 06.04.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/20842 04.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21153 07.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21154 07.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21460 08.05.2018 ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21902 11.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21903 11.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/21904 11.05.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/26010 01.06.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/27558 11.06.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/27559 11.06.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/31340 02.07.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/31342 02.07.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/38975 10.08.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/42554 03.09.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/42555 03.09.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/45185 19.09.2018, ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/46717 27.09.2018 без сплати обов`язкових митних платежів на загальну суму 5 955 192,43 грн., з яких мито складає 254 495,77 грн., акцизний податок 4 708 164,60 грн., ПДВ 992 532,06 грн., чим завдав збитки державному бюджету України на суму 5 955 192,43 грн., які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян та відповідно до п. 4 примітки до статті 364 КК України є тяжкими наслідками.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноважені визначені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

У частинах першій - другій статті 14 вказаного Закону передбачено, що до персоналу ДКВС України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в ДКВС України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц зазначено, що «судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають із індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Ці позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 16 червня 2020 року у справі № 756/3456/19 (провадження № 14-543цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19) та інших».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) зроблено висновок, що «спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби. З огляду на вищезазначені вимоги закону, указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, в якій зазначено про відступ від раніше висловленої правової позиції у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 3 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17 в аналогічних спорах».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) зроблено висновок, що «за наслідками розгляду справи № 818/1688/16 (постанова від 5 грудня 2018 року) Велика Палата Верховного Суду з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновку, викладеного, зокрема, й у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15 виходячи з таких міркувань. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір у цій справі щодо відшкодування державі в особі військової частини НОМЕР_1 шкоди, завданої ОСОБА_1 шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 березня 2025 року в справі № 240/33695/23 (адміністративне провадження № К/990/32787/24) зазначено, що «юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 466/1150/18. Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України») підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - «ЦПК України») визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Закриваючи провадження у цій справі, апеляційний суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18). Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі №755/2258/17 та інших і вказала про наступне. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Отже, з огляду на наведене варто констатувати, що практика Верховного Суду щодо юрисдикції спорів цієї категорії є усталеною та послідовною і полягає у тому, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 22 січня 2020 року у справі №813/1045/18, Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі №761/19799/17, від 30 вересня 2020 року у справі №204/2763/18, від 18 листопада 2020 року у справі №756/12568/18, від 27 травня 2021 року у справі №203/3782/19, від 21 лютого 2022 року у справі № 932/14855/19, від 7 березня 2023 року у справі №761/1366/20 та від 24 жовтня 2023 року у справі №160/4643/23, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї позиції».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 750/6852/24 (провадження № 61-2485св25) зазначено, що:

«ОСОБА_1 має військове звання полковника та перебуває на військовій службі у Збройних Силах України на посаді заступника командувача підготовки командування підготовки військової частини НОМЕР_1 Сухопутних військ Збройних Сил України, у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби;

крім того, обставини, які встановлені у постанові Хмельницького апеляційного суду від 07 вересня 2023 року в справі № 686/16976/22, не мають преюдиційного значення під час вирішення цього спору, адже ОСОБА_1 не брав участі під час її розгляду;

суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв`язку з чим закрив провадження у справі за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Пенітенціарної Академії України до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається прокурор в інтересах держави в особі Харківської Митниці звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави в особі Харківської митниці збитки, завдані кримінальним правопорушенням в розмірі 5 955 192 грн. В якості підстави для стягнення майнової шкоди прокурор зазначив, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2024 у справі №638/9900/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №0000190 від 02.06.2021, а кримінальне провадження №0000190 від 02.06.2021 у відношенні ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ст.49 КК України. Зазначеною ухвалою встановлено, що в результаті халатного відношення відповідача до своїх службових відносин митника до державного бюджету не надійшли митні платежі та податки у розмірі 5 955 192 грн.

Вказане правопорушення стосується службової недбалості відповідача, що призвела до тяжких наслідків, та вчиняється службовою особою через невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків через несумлінне ставлення, що спричиняє тяжкі наслідки (шкода у великих розмірах інтересам держави). Отже, прокурор в якості підстав позову вказав, що відповідач у даному випадку за своєю посадою та службовими обов`язками несе відповідальність за ненадходження до Державного бюджету України податків та митних зборів за ввезений на територію України товар ТОВ «ВАМІП СЕРВІС» (у разі наявності недоплати таких платежів).

Згідно правового висновку викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).

Таким чином, ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2024 у справі №638/9900/21 не має преюдиційного значення щодо протиправності дій ОСОБА_1 під час визначення коду товару за УКТ ЗЕД .

З огляду на зазначене у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок неналежного виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби;

Таким чином, оскільки цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, а рішення суду - скасуванню.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного суду від 19 листопада 2025 року у справі № 450/1711/23.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити.

Оскільки суд апеляційної інстанції вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачу, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення він може звернутися до Харківського апеляційного суду із заявою ро направлення справи за встановленою юрисдикцією до відповідного окружного адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 374, 377, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури в інтересах Держави в особі Харківської митниці Державної митної служби України залишити задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської митниці Державної митної служби України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином закрити.

Повідомити Шевченківську окружну прокуратуру м. Харкова, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення вона може звернутися до Харківського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук