Справа № 703/3306/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Тимошенко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мандрики О.А. про тимчасове обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України

встановив:

Старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мандрика О.А. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржниці ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № 79930216 від 07 січня 2026 року де стягувачем є ОСОБА_2 , а боржницею ОСОБА_1

07 січня 2026 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Однак зазначає, що боржниця ОСОБА_2 не виконує ухвалу суду № 703/3306/24 від 27 листопада 2025 року та не забезпечує побачення сина ОСОБА_3 з його батьком ОСОБА_2 , в зв`язку з чим відносно боржниці держаним виконавцем було винесено постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду.

Державний виконавець зазначає, що ОСОБА_2 навіть після накладення на неї штрафів, рішення суду не виконує та побачення дитини із батьком не відбувається.

Враховуючи викладене, державний виконавець звернувся до суду з вказаним поданням.

Старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мандрики О.А. в поданні просив суд провести розгляд у його відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки державний виконавець в судове засідання не з`явився, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

Дослідивши матеріали подання, надані державним виконавцем докази, дослідивши їх всебічно повно, об`єктивно, безпосередньо в судовому засіданні, суд приходить до наступного.

З постанови про прийняття виконавчого провадження від 22 січня 2026 року вбачається, що на виконанні у старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мандрики О.А. знаходиться виконавче провадження № 79930216 з виконання ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/3306/24 від 27 листопада 2025 року.

З ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2025 року та зазначеної постанови державного виконавця вбачається, що сторонами було укладено мирову угоду, відповідно до якої окрім іншого було визначено порядок спілкування батька ОСОБА_2 із сином ОСОБА_4 , встановлено дні побачень із дитиною, їх графік та час.

Державний виконавець звертаючись до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України зазначив, що остання не виконує вказане рішення суду, оскільки не надає відповідно до графіку для побачень сина ОСОБА_3 із батьком.

З постанов про накладення штрафу від 13 січня 2026 року та 04 лютого 2026 року вбачається, що за невиконання ухвали суду від 27 листопада 2025 року на боржницю ОСОБА_1 накладено штрафи.

Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно п.1 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї - кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Згідно п.2 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції - що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи зі своєю власною.

Згідно п.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції - на здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно п.4 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції - права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Згідно ст.12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права - кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Ніхто не може бути свавільно позбавлений права на в`їзд у свою власну країну.

Згідно ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування.

Згідно ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ч.4 ст.313 ЦК України фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Право на свободу пересування віднесено до особистих немайнових прав фізичної особи, тобто до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Згідно ст.269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно п.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень вирішується в порядку, передбаченому ст.441 ЦПК України та Законом України "Про виконавче провадження", зокрема у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Згідно ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч.2 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Згідно ч.3 ст.441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно п.19 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, визначених ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, згідно ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження" боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Під поняттям "ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події, тощо).

Таким чином, право виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення факту умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Такий висновок зробив Верховний Суд України в своїй постанові від 28 жовтня 2020 року (справа № 331/8536/17).

Суд вважає, що в матеріалах подання наявні докази того, що боржниця ОСОБА_1 не виконала ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2025 року щодо забезпечення побачення малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 .

За невиконання судового рішення державний виконавець виніс постанови про накладення на боржницю ОСОБА_1 штрафів.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що боржниця ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 перетнула державний кордон України.

З матеріалів подання державного виконавця вбачається, що 30 січня 2025 року, 07 лютого 2025 року, 18 січня 2026 року, 26 січня 2026 року, 13 лютого 2026 року, 23 лютого 2025 року, 27 лютого 2026 року, 06 березня 2026 року, 11 березня 2026 року, 12 березня 2026 року, 16 березня 2026 року, 18 березня 2026 року боржниця ОСОБА_1 повідомляла державного виконавця, що вона з сином ОСОБА_3 виїхали за межі України до Королівства Норвегія у зв`язку із загостренням військового конфлікту з країною агресором - російською федерацією, постійними ракетними ударами по території України, та з метою безпеки здоров`я та нормального психологічного стану та розвитку дитини.

Боржниця ОСОБА_1 повідомляла державного виконавця про те, що вона не ухиляється від виконання ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2025 року, однак в зв`язку з тим, що вона перебуває з сином за межами країни фізично не має змоги надати батьку дитини побачитись із сином, але інші вимоги ухвали виконує, зокрема надає можливість спілкування дитини із батьком за допомогою дзвінків та смс повідомлень.

Зазначала боржниця і про те, що після закінчення військового стану в країні планує повернутись із сином до країни та виконуватиме вимоги ухвали суду, зокрема і щодо побачень батька із сином.

Суд звертає увагу і на те, що в п. 4 резолютивної частини ухвали Смілянського міськрайонного суду № 703/3306/24 від 27 листопада 2025 року зазначено про те, що « ОСОБА_2 гарантує не перешкоджати виїзду дитині разом з матір`ю на оздоровлення та відпочинок в межах території України, за завчасним повідомленням матері батька, з обов`язковим повідомленням адреси проживання (перебування), але не пізніше ніж за три дні до такої поїздки; ОСОБА_1 гарантує не перешкоджати виїзду дитині разом з батьком на оздоровлення та відпочинок в межах території України, за завчасним повідомленням батька матір, з обов`язковим повідомленням адреси проживання (перебування), але не пізніше ніж за три дні до такої поїздки. Дозвіл батька на тимчасовий виїзд матері з дитиною за кордон з метою відпочинку або на оздоровлення; або дозвіл матері на тимчасовий виїзд батька з дитиною за кордон з метою відпочинку або на оздоровлення надається один одному за домовленістю між батьками, у порядку, визначеному чинним законодавством України».

У справі «Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria)» (рішення від 26 листопада 2009 року, заява №34383/03) Європейський суд визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям, а саме ґрунтуватися на законі; переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції; та знаходитися у справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Таким чином, суд приходить до висновку, що боржницею ОСОБА_1 вжито заходів безпеки для малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , в зв`язку з чим тимчасово залишено межі території України та з її боку здійснено заходів щодо повідомлення державного виконавця про ці обставини та про не ухилення нею від виконання обов`язків покладених ухвалою суду від 27 листопада 2025 року.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржниця ОСОБА_1 перетнула кордон з метою ухилення від виконання судового рішення, а не з інших причин, відповідні твердження державного виконавця є припущенням останнього та не підтверджені належними доказами.

В той же час загальновідомим є той факт, що у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, виїзд матері з дитиною за межі території України з метою захисту свого та дитини здоров`я та життя, є вимушеним кроком і не може бути розцінено як порушення вимог Закону, зокрема, і щодо виконання судового рішення.

Крім того, суд вважає, що тимчасове обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України в період триваючої широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України та дії воєнного стану на території України, не сприятиме забезпеченню боржниці ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_4 їхнього конституційного права на життя, яке відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Згідно ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд приходить до висновку, що державний виконавець не довів того, що боржниця ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 листопада 2025 року, а не піклується про безпеку своєї малолітньої дитини в період триваючої широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення подання та встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржниці ОСОБА_1 за межі України.

Керуючись ст.ст.269, 313 ЦК України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, ст.ст.4 - 13, 81, 259 - 261, 441 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мандрики О.А. про тимчасове обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В.О. Прилуцький