ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/481/26Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Черкаська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Черкаська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій також зареєстрованими є відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Проте відповідач ОСОБА_1 у вересні-листопаді 2021 року виїхав на постійне проживання в Республіку Польща і відтоді більше в Україні не з`являвся та за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, що становить три роки до часу звернення позивача до суду. Будь-яких особистих речей відповідача, як зазначає позивач у мотивувальній частині позову, в спірній квартирі немає.

Позивач стверджує, що оскільки відповідач проживає в країні ЄС понад 90 днів підряд, тому він добровільно змінив місце свого проживання.

Відтак, враховуючи, що відповідач відсутній за місцем реєстрації проживання з 2021 року, не проживає в квартирі за вказаною адресою, не користується житловим приміщенням, не виконує обов`язків наймача житла і не може в добровільному порядку знятися із зареєстрованого місця проживання, тому позивач звернувся до суду з даними вимогами.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.12.2025 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач довела належними і допустимими доказами факт відсутності відповідача понад встановлені строки (шість місяців) у жилому приміщенні: АДРЕСА_2 . Водночас, суд констатував, що шестимісячний строк протягом якого зберігалося за відповідачем як наймачем вказане жиле приміщення, завершився навесні 2022 року.

Отже, виїзд відповідача як громадянина України з постійного місця проживання з метою працевлаштування на роботу за кордоном, а також перебування під тимчасовим захистом у країні Європейського Союзу (Королівстві Нідерландів), у період введення в Україні воєнного стану, є поважними причинами непроживання в жилому приміщенні, а саме: в квартирі АДРЕСА_2 , починаючи, зокрема з весни 2022 року і дотепер.

Не погодившись з рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.12.2025, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за сукупністю доказів у справі доведено, що саме з 12.09.2021 відповідач добровільно без поважних причин припинив проживати у спірній квартирі. 09.12.2021 ОСОБА_2 виїхав на роботу за кордон не з свого постійного місця проживання. У період з 12.09.2021 до 31.05.2023 (тобто 1 рік і 6 місяців) відповідач не виконував своїх обов`язків по утриманню квартири, не проявляв інтересу до спірної квартири і не відносився до неї, як до свого постійного місця проживання.

Сплата ОСОБА_2 двох платежів за комунальні послуги у травні та жовтні 2023 року, а також сплата ним платежів за тепло в 2024 році пов`язані з розглядом судами цивільних справ № 711/560/18 і № 711/4870/21, а не у зв`язку з тим, що він не втратив інтерес до спірної квартири.

Виїзд ОСОБА_2 на роботу може бути поясненням причин його відсутності в спірній квартирі, але не пояснює, чому він не цікавився квартирою і не виконував своїх обов`язків по її утриманню.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 не визнає причин відсутності відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі поважними, останній зобов`язаний був просити суд продовжити шестимісячний термін збереження за ним житлового приміщення, чого відповідачем зроблено не було.

14.01.2026 до Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 11.12.1981, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , що виданий 12.10.2001 Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області (а.с. 9).

Відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року в справі № 711/4870/21 суд вирішив позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнано недійсним та скасовано наказ Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21.09.2018 № 178 в частині приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 , видане 21.09.2018 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради та скасовано запис про право власності № 29479229 від 12.12.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради) (а.с. 10-14 т.1).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 21.08.2024 у справі № 711/4870/21, з урахуванням ухвали Черкаського апеляційного суду про виправлення описки від 30.08.2024, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року в справі № 711/4870/21 у частині скасування запису про право власності № 29479229 від 12.12.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради) скасовано та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 101, номер запису про право власності 29479229, дата державної реєстрації 12.12.2018. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.15-19 т.1).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини недійсності та скасування наказу Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21.09.2018 № 178 в частині приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також недійсності свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , що видане 21.09.2018 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, встановлені у справі № 711/4870/21, рішення в якій набрало законної сили, а тому доказуванню не підлягає під час розгляду цивільної справи № 711/10115/24.

Із довідки Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради №19182/32898-01-10 від 19.12.2024 суд встановив, що, станом на 18.12.2024, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 26).

Із акту опитування сусідів № 2979 від 11.12.2024, що складений громадянами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підписи яких засвідчені заступником директора департаменту соціальної політики Черкаської міської ради начальником управління соціальної допомоги та компенсаційних виплати департаменту соціальної політики К. Бінусовою та головним спеціалістом Л. Шаригою, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , одна з 2021 року; жодних інших осіб, які б там проживали, ОСОБА_4 , Банних А.В., ОСОБА_6 , не бачили (а.с. 36 т. 1).

Із заяви свідка ОСОБА_2 від 29.01.2025, що подана на виконання ухвали суду від 10.01.2025, суд встановив, що відповідач останній раз перебував на території України 09 грудня 2021 року.

09 грудня 2021 року відповідач в`їхав до Республіки Польща. У період з 10.12.2021 по 31.12.2022 він мав трудові контракти з наймачем ОСОБА_7 , перебував на території Республіки Польща згідно з робочою візою НОМЕР_3 , яка надає можливість легального працевлаштування лише в зазначеній країні. Віза була надана на рік і легальне перебування на цій підставі продовжено до 31.12.2022 згідно зі спеціальним законом про допомогу громадянам України через війну.

Перебуваючи на території Республіки Польща відповідачем не подавалися документи ні на «часовий побит» (тимчасовий вид на проживання), ні на «сталий побит» (постійний вид на проживання), оскільки він мав на меті повернутися в Україну. На теперішній час відповідач проживає в Нідерландах та перебуває під тимчасовим захистом у даній країні ЄС згідно з Директивою 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 4 березня 2022 року. Мета Директиви забезпечити переміщеним особам з України можливість реалізації основних прав, а також розподілити тягар підтримки між Україною (для внутрішньо переміщених осіб) та країнами ЄС. Даний правовий режим перебування (на відміну від біженця) означає, що громадянин має намір повернутися в Україну після нормалізації ситуації.

Відповідач не має права на постійне проживання у країні прийняття, але йому гарантується негайний доступ до ринку праці (після отримання пакету документів працює з 06.02.2023 і до сьогодні) і соціального забезпечення. Факт переміщення підтверджується взяттям на облік Нідерландською міграційною службою (IND) з наданням документа встановленого зразка (стікера) та розміщенням у муніципальному притулку. В стікері строк тимчасового захисту до 4 березня 2023 року, але уряд Нідерландів щороку його продовжує, наразі до 4 березня 2026 року (а.с. 118-119 т. 1).

Із копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яким документований відповідач ОСОБА_2 , суд встановив, що означений документ є чинним до 22.07.2027, а також зі змісту сторінки 10 означеного засобу доказування суд встановив, що відповідачем була оформлена віза на перебування на території Республіки Польща у період часу з 23.11.2021 до 19.11.2022 (а.с. 139 т. 1, а.с. 13 т. 2).

Із витягу з реєстру територіальної громади № 2024/002989596 від 25.03.2024 суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 , починаючи з 24.07.1987, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 141 т. 1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.05.2023 у справі № 711/560/18 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_3 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено без задоволення. Рішення набрало законної сили (а.с. 142-149 т. 1).

Із копії проїзного документа на автобус/bus ticket №421242 від 07.12.2021 суд встановив, що ОСОБА_2 придбав квиток для проїзду за маршрутом: Київ Познань, виїзд з м. Києва о 12 год 30 хв 08.12.2021, а прибуття до м. Познань о 11 год 30 хв 09.12.2021 (а.с. 150 т. 1).

З листа Служби імміграції та натуралізації Міністерства юстиції та безпеки Королівства Нідерландів від 16.01.2024, що перекладений з нідерландської та англійської мов на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянство: України, має тимчасовий захист відповідно до Директиви про тимчасовий захист (2001/55/ЄС) і зареєстрований в муніципалітеті. Відповідач отримав посвідку на проживання в Службі імміграції та натуралізації. Це відповідна наліпка у паспорті або на окремому аркуші паперу. Крім того, Служба імміграції та натуралізації повідомила відповідача про те, що цією установою продовжено термін дії наліпки, якою документований відповідач, до закінчення тимчасового захисту. Це пов`язано з тим, що ситуація в Україні залишається невизначеною. Цей лист є доказом того, що термін дії посвідки на проживання (наліпки) ОСОБА_2 з номером 35740008 було продовжено до закінчення дії тимчасового захисту відповідно до Директиви про тимчасовий захист (TPD). Це означає, що дана особа буде законно проживати в Нідерландах до моменту припинення тимчасового захисту (а.с. 162-166 т. 1).

Із вкладиша до Програми допомоги переселенцям з України № 3606675, яким документований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що перекладений з нідерландської та англійської мов на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., встановлено, що відповідачем подана до компетентного органу Королівства Нідерландів заява на отримання дозволу на проживання, передбаченого ст. 28 Закону про імміграцію та натуралізацію; дозвіл на проживання на підставі директиви про тимчасовий захист громадян України; робота за наймом дозволена без обмежень; захист діє з 04.03.2022 до 04.03.2023 (а.с. 168-170 т. 1).

Відповідно до строкового договору про тимчасову роботу від 23.03.2023, що укладений між ОСОБА_8 , як тимчасовим працівником та приватною агенцією зайнятості NL Jobs UZB B.V. (Королівство Нідерландів), тимчасовий працівник буде переданий у розпорядження на тимчасову роботу різним замовникам; строк дії означеного правочину з 27.03.2023 до 03.03.2024 (а.с. 171-177 т. 1).

Із трудового договору через агентство етапу А з умовами агентства, що укладений між компанією Менпавер ОСОБА_9 , в особі директора Річарда Оверленда, та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що перекладений з англійської мови на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., суд встановив, що компанія Менпавер надасть клієнту послуги працівника компанії Манпавер на основі Тимчасового трудового договору Етапу А; працівник компанії Менпавер працюватиме на клієнта відповідно до замовлення, наданого компанії Менпавер, під керівництвом та наглядом клієнта. Компанія Менпавер передасть працівника компанії Менпавер з очікуваною датою початку 11.03.2024 клієнту «Мітсубіші Турбочарджер енд Енджин ОСОБА_10 » для роботи під керівництвом та наглядом відповідного клієнта на посаді оператора (а.с. 182-185 т.1).

Згідно з фотокопією акта про встановлення фактичного місця проживання особи від 20.04.2021, що складений комісією Комітету самоорганізації населення мікрорайону «Соборний» м. Черкаси, ОСОБА_2 фактично постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , з моменту реєстрації по дату складення даного акта; в квартирі знаходяться його особисті речі та предмети побуту (а.с. 186 т. 1).

Відповідно до платіжних інструкцій та квитанції №0.0..1 від 18.05.2020, 0.0..1 від 15.08.2020, 0.0..1 від 15.09.2020, 0.0..1 від 25.09.2020, 96В7-14ЕН-ХС39-41МН від 02.10.2020, 3К9Х-0АН1-К0МЕ-66ТК від 02.10.2020, ВНКР-711С-9Т30-1Н64 від 02.10.2020, 0.0..1 від 10.03.2021, 0.0..2 від 10.03.2021, 0.0..1 від 10.03.2021, 0.0..3 від 10.03.2021, 0.0..4 від 10.03.2021, 0.0..1 від 25.07.2021, 0.0..1 від 25.07.2021, 0.0..2, 0.0..1 від 19.06.2023, 0.0..1 від 11.10.2023, 0.0..1 від 13.01.2024, 0.0..1 від 13.02.2024, 0.0..1 від 17.06.2024, б/н від 02.07.2024, 0.0..1 від 11.12.2024, відповідач ОСОБА_2 , у період з 2020-2024 років здійснював сплату вартості житлово-комунальних послуг, що надавалися до квартири АДРЕСА_3 у загальній сумі 28 820,12 грн (а.с. 189-210 т. 1).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, у судових засіданнях були допитані свідки, які повідомили, що з вересня 2021 року ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Колегія суддів зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 вказано, що «аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».

Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що процесуальний закон покладає на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК України строки у житловому приміщенні, а на відповідача що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) та від 11 вересня 2024 року у справі № 2-2801/2000 (провадження № 61-10123св23).

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, здійсненим на підставі досліджених у матеріалах справи доказів, що сторона позивача довела факт відсутності відповідача ОСОБА_2 понад встановлені строки (шість місяців) у жилому приміщенні по АДРЕСА_1 з вересня 2021 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджується і стороною відповідача не заперечується факт проживання ОСОБА_2 поза межами території України з 09.12.2021.

Однак, як правильно зазначено судом першої інстанції, пріоритетним для можливості визнанні особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є вирішення питання щодо поважності причин непроживання особи понад шість місяців у спірному приміщенні.

Судом першої інстанції із наявних в матеріалах справи доказів правомірно встановлено, що відповідач 09.12.2021 у легальний спосіб перетнув державний кордон України з метою працевлаштування в Республіці Польща, де мав право перебувати до 19.11.2022. Надалі відповідач у грудні 2022 року переїхав до Королівства Нідерландів як з метою перебування під тимчасовим захистом у даній країні Європейського Союзу згідно з Директивою 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 04.03.2022, так і з метою працевлаштування. Водночас матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_2 набув право постійного проживання на території Республіки Польща, Королівства Нідерландів чи у будь-якій іншій країні Європейського Союзу.

Крім того, загальновідомим є той факт, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Воєнний стан неодноразово було продовжено і цей стан є діючим, станом на день розгляду судом цієї справи.

Таким чином, виїзд відповідача ОСОБА_2 як громадянина України з постійного місця проживання з метою працевлаштування на роботу за кордоном, а також подальше перебування під тимчасовим захистом у країні Європейського Союзу (Королівстві Нідерландів) згідно з Директивою 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 04.03.2022, у період введення в Україні воєнного стану, є поважними причинами непроживання відповідача в жилому приміщенні, а саме: у квартирі АДРЕСА_2 .

Колегія суддів також враховує, що матеріалами справи підтверджується факт того, що відповідач ОСОБА_2 не втратив інтерес до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать дії відповідача, а саме: звернення до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 711/560/18, яким ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування означеним об`єктом житлової нерухомості; звернення до Придніпровського районного суду м Черкаси з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно (справа № 711/4870/21), за результатами розгляду якого було ухвалене судове рішення про часткове задоволення позовних вимог; сплата відповідачем, у період 2020-2024 років вартості житлово-комунальних послуг у сумі 28820,12 грн, про що обґрунтовано було зазначено судом першої інстанції.

Відтак, доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не містять посилань на обставини, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Черкаська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Л.І. Василенко

Т.Л. Фетісова