Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судових засідань Дуб В.І.

прокурора Пантьо М.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Ковача І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи

Керівник Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , у якому просить: визнати незаконним та скасувати п.п.18, 19 рішення Оноківської сільської ради №396 від 02.06.2017 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0, 095 га на користь Оноківської територіальної громади.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі п.п. 18, 19 рішення Оноківської сільської ради № 396 від 02.06.2017 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект землеустрою щодо відведення гр. ОСОБА_1 земельної ділянки (кадастровий номер :11:015:0260) площею 0,0950 га (пасовищ) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , з подальшою передачею у власність.

Разом з тим встановлено, що вказана земельна ділянка передана у приватну власність з грубими порушеннями земельного та містобудівного законодавства.

Прокурор вказує, що опрацюванням генерального плану села Оноківці затвердженого рішенням Оноківської сільської ради від 22.12.2025 № 599, встановлено, що спірна земельна ділянка накладається на землі загального користування, а саме - на дошкільний навчальний заклад (проект) (позиція 16) та відноситься до земель «для будівництва та обслуговування закладів освіти».

Вказане підтверджується викопіюванням з відповідної містобудівної документації, наданої Оноківською сільською радою листом від 08.09.2025 № 3163/03-23 відповідно до якого функціональне призначення земельної ділянки з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0,0950 га відповідно до генерального плану с. Оноківці відноситься до земель для будівництва та обслуговування закладів освіти.

Зазначає, шо не відповідність містобудівній документації надання земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд підтверджується рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі №260/4436/22, (рішення набрало законної сили), яким визнано протиправним та скасовано рішення Оноківської сільської ради від 28.09.2021 №713 «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в детальний план території с.Оноківці К-488, територія колишнього господарства двору в с.Оноківці, Ужгородського району». Вказаним рішенням суду встановлено, що генеральним планом с. Оноківці на перехресті вулиць Зелена та Тиха запроектовано будівництво дитячого дошкільного закладу (позиція 16). Натомість, оскаржуваною містобудівною документацією на відповідній території передбачено ряд земельних ділянок для будівництва індивідуальної житлової забудови.

Пояснює, що відчуження земельної ділянки відбулося всупереч затвердженої містобудівної документації та з порушеннями вимог ст. 38, 39, 123 Земельного кодексу України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Вважає, на даний час є підстави для визнання незаконним та скасування рішення Оноківської сільської ради № 396 від 02.06.2017, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :11:015:0260 площею 0,0950 га (пасовищ) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у сумі 258 478,45 грн. згідно нормативної грошової оцінки земельної ділянки та передано її у власність гр. ОСОБА_1 .

Процесуальні дії по справі, заяви сторін

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.10.2025 року заяву керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави про забезпечення позову у цивільній справі за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельної ділянки, - задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0, 095 га, шляхом заборони відчуження та розпорядження. Заборонено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати будь-які підготовчі чи будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :11:015:0260, площею 0,095 га. Заборонено Державній інспекції архітектури та містобудування України та її територіальним структурним підрозділам, а також Відділу архітектури та містобудування Оноківської сільської ради на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо проведення підготовчих робіт, будівництва чи реконструкції об`єктів нерухомості і введення їх в експлуатацію на земельній ділянці з кадастровим номером :11:015:0260, площею 0,095 га.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Шумило Н.Б. від 06.10.2025 року позовну заяву залишено без руху. При цьому, 16.10.2025 року керівник Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області подав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

07.11.2025 від представника Оноківської сільської ради Ужгородського району - Лейби Є., надійшов відзив на позовну заяву, з доказами направлення такого іншим учасникам, в якому вказує, що на виконання оскаржуваного рішення відповідача ОСОБА_1 зареєстрував у встановленому порядку право власності на земельну ділянку. Оскаржуване рішення, вичерпало свою дію внаслідок його виконання. У зв`язку з чим його подальше скасування не породжує жодних правових наслідків, оскільки у особи вже виникло право власності на майно і це право ґрунтується на чинних правовстановлюючих документах. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі №21-405а14. З огляду на викладене просить: відмовити Ужгородській окружній прокуратурі у задоволенні позовної вимоги про: «Визнання незаконним і скасування п.п.18,19 рішення Оноківської сільської ради № 396 від 02.06.2017 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність»; Вимогу про витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0,095 га на користь Оноківської територіальної громади - залишити на розсуд суду за наслідками розгляду справи.

07.11.2025 та 01.12.2025 від представника Оноківської сільської ради Ужгородського району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Оноківської сільської ради Ужгородського району.

01.12.2025 від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ковача І.В., надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення іншим учасникам. У поданому відзиві зазначає, що оскільки до моменту набуття відповідачем земельної ділянки у власність така була сформована в порядку передбаченому ст. 79-1 ЗК України, а рішеня Державного кадастрового реєстратора про реєстрацію земельної з цільовим призначенням, яке дозволяє житлову забудову є чинним та не скасованим, неможливо стверджувати про порушення встановленої законодавчої процедури набуття права власності гр. ОСОБА_1 . Також відмічає, що посилання позивача на обставини встановленні рішенням суду у справі №260/4436/22, не може слугувати, як доказ по справі та підлягає доведенню в загальному порядку. Зазначає, що на даний час прокурор ініціював судовий процес про витребування земельної ділянки в особи, яка добросовісно набула земельну ділянку, тобто намагається увесь тягар, пов`язаний з витребуванням майна, перекласти на добросовісного набувача, покликаючись на те, що вона мала проявити розумну обачність. З врахуванням вище наведеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

11.12.2025 від Ужгородської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, з доказами направлення іншим учасникам, в якій вказує, що на даний час є підстави для визнання незаконним та скасування рішення Оноківської сільської ради № 396 від 02.06.2017, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :11:015:0260 площею 0,0950 га (пасовищ) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 у сумі 258 478,45 грн. згідно нормативної грошової оцінки земельної ділянки та передано її у власність ОСОБА_1

Водночас, внаслідок набрання 09.04.2025 чинності Закону України від 12.03.2025 № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», статтю 391 Цивільного кодексу України доповнено нормою, згідно з якою, якщо орган державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від наявності повноважень, вчинив дії з відчуження майна на користь суб`єкта права приватної власності, то спори щодо володіння, користування чи розпорядження цим майном вирішуються за правилами ст. ст. 387 (витребування майна з чужого незаконного володіння), 388 (витребування у добросовісного набувача) цього Кодексу. Крім того, просить поновити строк для подачі відповіді на відзив, обгрунтовуючи тим, що відзив на позовну заяву отримано до електронного кабінету Ужгородської окружної прокуратури 28.11.2025 о 17.12, тобто після завершення робочого часу, а відтак датою отримання документу є наступний робочий день 01.12.2025 та з огляду на складність справи, необхідністю опрацювання практики Верховного Суду, завантаженість у роботі у зв`язку із необхідністю підготовки матеріалів справ для участі в судових засіданнях, в тому числі в інших видах судочинства, а також введенням воєнного стану на всій території України з 24.02.2022 Указом Президента за № 64/2022 просить вважати, що прокуратурою пропущено строк для подання відповіді на відзив з поважних причин. Враховуючи наведені у відповіді на відзив обставини, керуючись ст. 120, ч.1 ст. 127 ЦПК України суд вважає за можливе поновити Ужгородській окружній прокуратурі строк на подання відповіді на відзив.

12.12.2025 від представника Оноківської сільської ради Ужгородського району - надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Оноківської сільської ради Ужгородського району.

16.12.2025 від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ковача І.В., надійшло клопотання про відмову у поновлення процесуального строку для подання відповіді на відзив та просить відповідь на відзив залишити без розгляду.

В підготовчому судовому засіданні 16.12.2025 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ковач І.В., який діє на підставі ордеру серія АО №1184784 від 07.11.2025, подав клопотання про залишення позову без розгляду.

В підготовчому судовому засіданні 16.12.2025 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ковач І.В., який діє на підставі ордеру серія АО №1184784 від 07.11.2025, подав клопотання про залишення позову без розгляду.

17.12.2025 від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ковача І.В., надійшло клопотання, в якому наводить додаткове обґрунтування судової практики щодо предмета позову.

17.12.2025 від представника Оноківської сільської ради Ужгородського району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Оноківської сільської ради Ужгородського району.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.12.2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позову керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельної ділянки, - відмовлено.

08.01.2026 від представника Оноківської сільської ради Ужгородського району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Оноківської сільської ради Ужгородського району.

14.01.2026 від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ковача І.В., надійшло клопотання про долучення копії проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, які долкчкено до матеріалів справи.

16.01.2026 та 30.01.2026 від представника Оноківської сільської ради Ужгородського району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Оноківської сільської ради Ужгородського району.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

16.01.2026, 30.01.2026 та 02.03.2026 від представника Оноківської сільської ради Ужгородського району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Оноківської сільської ради Ужгородського району.

Прокурор у вступному слові та в судових засіданнях підтримав позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтування навів аналогічні наведеним в позовній заяві та у відповіді на відзив. Позов просив задовольнити.

Крім того, прокурор під час судового засідання 02.03.2026 року просив долучити до матеріалів справи додаткові докази, а саме запит прокуратури до Оноківської сільської ради, відповідь на вказаний запит з додатками, проте такі у відповідності до ч. ч.8, 9 ст. 83 ЦПК України судом не беруться до уваги, оскільки не подані у визначений судом строк, та не додано доказів їх направлення іншим учасникам справи.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ковач І.В., у вступному слові та в судових засіданнях щодо позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях, просив врахувати що відповідач є добросовісним набувачем .

Відповідач ОСОБА_1 під час судового розгляду підтримав позицію свого представника, зазначив, що отримав спірну земельну ділянку в установленному законом порядку. В задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання 02.03.2026 не забезпечила участі повноважного представника, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового засідання, при цьому в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву та заяви повноважного представника про проведення судових засідань за їх відсутності.

За наведеного, заслухавши думку учасників, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0,095 га, цільове призначення якої «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №443503675 від 15.09.2025

Відповідно до витягу з рішення Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №396 від 02 червня 2017 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку кадастровий номер :11:015:0260, площею 0,0950 га (пасовищ) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Додано викопіювання з містобудівної документації «Генеральний план села Оноківці суміщений зі схемою планувальних обмежень» затвердженої рішенням Оноківської сільської ради від 22.12.2015 року №599 та викопіювання з містобудівної документації «Детальний план території села Оноківці К-488, територія колишнього господарського двору» затверджений рішенням Оноківської сільської ради від 13.0.2016 року №207, на яких вказано місце розташування земельної ділянки з кадастровим номером :11:015:0260 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 16- дошкільний навчальний заклад (проект).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року справа №260/4436/22, позов керівника Ужгородської окружної прокуратури до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 713 IX-VIII від 28 вересня 2021 року «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в детальний план території К-488, території колишнього господарського двору в с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області».

Представником відповідача додано Інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку кадастровий номер :11:015:0251 та :11:015:0257, з цільовим призначенням 02.01, місце розташування яких АДРЕСА_1 .

Також додано копію проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (у межах населеного пункту) на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, який розроблено в 2017 ФОП ОСОБА_4 , згідно договору №4/17 від 16.03.2017 року, та містить пояснювальну записку з додатками, матеріали геодезичного вишукування та землевпорядного проектування, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру, матеріали погодження проекту.

Суд, заслухавши вступне слово та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Застосоване судом законодавство, позиція суду та оцінка доводів учасників справи

Згідно з ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України).

У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Щодо представництва прокурором інтересів держави

Надаючи оцінку наявності у прокурора підстав для здійснення представництва інтересів держави у справі, яка розглядається, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно із частиною 4 статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 140 Конституції України та статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими Законами.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно з пунктами а, г статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно п.г частини 3 статті 152 Земельного кодексу України одним із способів захисту прав громадян на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст. 155 Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються не лише цим Кодексом, але й Конституцією України, згідно статті 8 якої, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частина перша якої визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, увипадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

За правилами статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 4 статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Системне тлумачення наведених норм права дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;

2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У даній справі прокурор звернувся до суду з позовом до Оноківської сільської ради, ОСОБА_1 та просить визнати незаконним та скасувати п.п.18, 19 рішення Оноківської сільської ради №396 від 02.06.2017 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0, 095 га на користь Оноківської територіальної громади.

Як підставу для представництва інтересів держави прокурор зазначив, що Оноківська сільська рада, яка мала б захищати інтереси територіальної громади, є відповідачем у справі, оскільки прийняла незаконне, на його думку рішення, яке не може сама скасувати, а інший орган, який би міг здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, відсутній.

Отже, пред`явивши позов до Оноківської сільської ради, ОСОБА_1 прокурор на виконання вимог статті 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував у позовній заяві підставу самостійного звернення з позовом до суду і відповідно виконав вимоги частини п`ятої статті 175 ЦПК України.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 ч. 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування п.п.18, 19 рішення Оноківської сільської ради №396 від 02.06.2017 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність»

Як зазначалося вище, за змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст.16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). За змістом ч. 1 ст.2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача.

У постанові від 20 червня 2023 року справа №633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду, зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).

Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Також слід відзначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями387та388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей387і388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду також вказала, що вважає, що власник з дотриманням вимог статей387і388 ЦК Україниможе витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Так у вказаній справі з огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суди мали відмовити у задоволенні вимог про визнання неправомірним і скасування пункту 32 оскарженого рішення. А тому не було підстав вирішувати питання щодо застосування приписів про позовну давність до цієї вимоги (див. пункт 73 цієї постанови).

У п. п. 50, 51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020, справа № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 Велика Палата знову підтвердила, що власник може витребувати належну йому земельну ділянку від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані та вичерпали свою дію, та оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна від власника. Такі обставини не обов`язково мають встановлюватись в іншій судовій справі. Тобто не потрібно перед зверненням із позовом про витребування майна звертатися з позовом про визнання незаконними рішень, на підставі яких в осіб чи компаній виникло право на земельну ділянку. Позовні вимоги про визнання незаконними розпоряджень, згідно з позиціями Великої Палати, не є ефективним способом захисту. Річ у тім, що їхнє задоволення не призводить до відновлення володіння земельною ділянкою.

У справі що розглядається, прокурор просить визнати незаконним та скасувати п.п.18, 19 рішення Оноківської сільської ради №396 від 02.06.2017 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність». Разом із тим в силу наведеного така не є ефективним способом захисту права власника та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0, 095 га на користь Оноківської територіальної громади

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України)й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Як уже зазначалося, також у п. п. 50, 51 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020, справа № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Верховний Суд України в постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6- 327цс15 висловив правову позицію, згідно з якою нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Вказане відповідає правовій позиції сформованій Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 674/31/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/96, § 158), від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (заява № 20390/07, § 29)).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, § 75)).

Отже, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до положень статей 13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пунктах «а», «б» частини 1 статті 12 ЗК України (тут і надалі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1 -2 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із частинами 6-9 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно із ч.1 ст.122 ЗК України, у редакції чинній на момент прийняття спірного рішення, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно із ч.ч.1-3 статті 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення. Відмова Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у зміні цільового призначення земельної ділянки або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.38 ЗК України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно із вимогами ч.1 ст.40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами..

Згідно із ч.1 ст.65 ЗК України, землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності.

Керівник Ужгородської окружної прокуратури позовні вимоги обгрунтовує тим, що спірна земельна ділянка накладається на землі загального користування, а саме - на дошкільний навчальний заклад (проект) (позиція 16) та відноситься до земель «для будівництва та обслуговування закладів освіти», що підтверджується викопіюванням з відповідної містобудівної документації, наданої Оноківською сільською радою відповідно до якого функціональне призначення земельної ділянки з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0,0950 га відповідно до генерального плану с. Оноківці відноситься до земель для будівництва та обслуговування закладів освіти, та рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі №260/4436/22, (рішення набрало законної сили), яким визнано протиправним та скасовано рішення Оноківської сільської ради від 28.09.2021 №713 «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в детальний план території с.Оноківці К-488, територія колишнього господарства двору в с.Оноківці, Ужгородського району».

У вказаному рішенні зазначено що генеральним планом с. Оноківці на перехресті вулиць Зелена та Тиха запроектовано будівництво дитячого дошкільного закладу (позиція 16). Натомість, оскаржуваною містобудівною документацією на відповідній території передбачено ряд земельних ділянок для будівництва індивідуальної житлової забудови.

Також у чинному генеральному плані вся територія між каналом та вулицею Кришталева в с. Оноківці визначена як зелені насадження загального користування. При цьому по вказаним зеленим насадженням проходить водоохоронна зона каналу. Натомість, детальним планом території вздовж каналу замість зеленої зони визначено ряд земельних ділянок, призначених для передання їх у приватну власність.

Таким чином, затверджена містобудівна документація "Внесення змін в детальний план території К-488, території колишнього господарського двору в с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області" суперечить чинному на день прийняття оскаржуваного рішення генеральному плану с. Оноківці та по-суті змінює частину його функціонального призначення.

Співставленням графічної частини вказаного генерального плану с. Оноківці Ужгородського району та графічних матеріалів детального плану території встановлено, що детальний план території не повністю узгоджується з вимогами генерального плану території та по суті змінює частину його функціонального призначення.

Затверджені детальні плани території розроблено також і всупереч вимог водного, земельного та природоохоронного законодавства в частині, що стосується встановлення меж прибережних захисних смуг.

Отже, проектування у містобудівній документації на місці зелених насаджень загального користування та в прибережної захисної смуги водного об`єкту земельних ділянок, призначених для передання їх у приватну власність, прямо суперечить вимогам законодавства.

Оцінюючи наведені прокурором обгрунтування, виходячи із характеру спірних правовідносин, у даній справі, в першу чергу підлягає встановленню обставина, чи накладаються (перетинаються) спірна земельна ділянка, що належить позивачу, на землі загального користування, а саме - на дошкільний навчальний заклад (проект) (позиція 16) та відноситься до земель «для будівництва та обслуговування закладів освіти».

У постанові Верховного Суду від 04.12.2022 у справі №619/2766/19, викладено висновок, що доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.09.2024 у справі № 686/27476/21.

Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення спірної земельної ділянки, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача на земельну ділянку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 у справі №515/1315/18.

За наведенного, викопіювання з відповідної містобудівної документації, не є належним доказом на підтвердження стверджуваного позивачем факту накладення спірної земельної ділянки на землі загального користування, та не є достатнім і належним доказом на підтвердження такої суттєвої обставини, як площа накладення.

Крім того, щодо приюдиційного значення у даній справі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі №260/4436/22, яким визнано протиправним та скасовано рішення Оноківської сільської ради від 28.09.2021 №713 «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в детальний план території с.Оноківці К-488, територія колишнього господарства двору в с.Оноківці, Ужгородського району», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновки про те, що: «преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта».

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), згідно з якими преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Отже, преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин. (п.87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20).

Враховуючи те, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі №260/4436/22 стосується визнання протиправним та скасування рішення Оноківської сільської ради від 28.09.2021 №713 «Про затвердження містобудівної документації «Внесення змін в детальний план території с.Оноківці К-488, територія колишнього господарства двору в с.Оноківці, Ужгородського району», а виділення спірної земельної ділянки відповідачу відбувалось на підставі «Детального плану території села Оноківці К-488, територія колишнього господарського двору» затверджений рішенням Оноківської сільської ради від 13.0.2016 року №207, крім того, у такій справі брали участь інші сторонни, то саме по собі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 у справі №260/4436/22 не має приюдиційного значення для даної справи.

Також, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо оскарження чи скасування «Детального плану території села Оноківці К-488, територія колишнього господарського двору» затвердженого рішенням Оноківської сільської ради від 13.0.2016 року №207.

Таким чином, прокурором у порушення вимог процесуального права не виконано свого обов`язку в частині доказування порушеного права держави, в інтересах якої подано позов, та не доведено віднесення спірної земельної ділянки до земель загального користування. Відтак наведені прокурором посилання на викопіювання з містобудівної документації не є належним доказом в підтвердження стверджуваного факту накладення спірної земельної ділянки на землі загального користування. Крім того, слід зазначити, що прокурором жодних клопотань про призначення земельної експертизи не подавалось.

Окрім того, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, визначених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на володіння майном.

Щодо статусу земельної ділянки як «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ послідовно розширює це поняття, охоплюючи, зокрема: право власності на земельну ділянку; право користування землею (оренда, суперфіцій, емфітевзис); інші речові права на землю; майнові інтереси, пов`язані із землею; «легітимні очікування» отримати або зберегти право на землю.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». З питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Отже, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), §166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Припинення права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку без будь-якої компенсації фактично призведе до того, що відповідач понесе відповідальність за помилку, а сам орган місцевого самоврядування та інші учасники в ланцюгу цивільного обороту спірної земельної ділянки не понесуть відповідальності за свої дії.

В демократичному суспільстві і правовій державі громадяни, які діють відповідно до закону, не повинні страждати від помилок та порушень, які були вчинені державним органом (органом місцевого самоврядування) і тим більше відповідати за ці порушення.

Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 11 січня 2024 року (справа «Шамакова проти України») Європейський суд також наголосив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення).

У рішенні від 24 жовтня 2024 року (справа «Дроздик та Мікула проти України») Європейський суд теж зазначив, що у контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам.

Суд звертає увагу на позицію Європейського суду, викладену у пункті 37 рішення «Графов проти України» від 18 грудня 2018 року: «Суд нагадує, що необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій державного органу влади. Ризик будь-якої помилки державного органу влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплату належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування колишньому добросовісному власникові».

У даному випадку, у разі задоволення позову, не буде дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка явно страждає. ОСОБА_1 відкрито володіє земельною ділянкою, яка була набута ним у власність за процедурою, визначеною законом. На момент набуття її у власність ОСОБА_1 не міг знати, що спірна земельна ділянка не підлягала передачі громадянам у приватну власність. Недобросовісність поведінки відповідача не доведена.

Крім того, ОСОБА_1 не була запропонована будь-яка компенсація за відібрання ділянки і це є зрозумілим, адже відібрання земельної ділянки на користь територіальної громади (яка самостійно не бажала захищати свої інтереси) не несе ніякого суспільного інтересу. Відібрання у ОСОБА_1 земельної ділянки на користь територіальної громади при наявності чинних вищезгаданих рішень Оноківської сільської ради (у тому числі щодо зміни цільового призначення земельної ділянки) призведе до безвихідної ситуації, коли постане питання «що далі?», і скоріш за все, ці земельні ділянки будуть передані іншим користувачам.

Отже, позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, яким він вже тривалий період володіє, без компенсації йому вартості такого майна призведе до надмірного тягаря, що матиме наслідком порушення положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

За наведенного, установивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки прокуратурою не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що спірна земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_1 з порушенням земельного, містобудівного законодавства, та накладається на землі загального користування «для будівництва та обслуговування закладів освіти».

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з підстав та мотивів викладених вище.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи наведене,оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01.10.2025 у справі №308/14327/25, якою накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0, 095 га, шляхом заборони відчуження та розпорядження; заборонено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати будь-які підготовчі чи будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :11:015:0260, площею 0,095 га, та заборонено Державній інспекції архітектури та містобудування України та її територіальним структурним підрозділам, а також Відділу архітектури та містобудування Оноківської сільської ради на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо проведення підготовчих робіт, будівництва чи реконструкції об`єктів нерухомості і введення їх в експлуатацію на земельній ділянці з кадастровим номером :11:015:0260, площею 0,095 га, підлягають скасуванню.

При цьому, вказані заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання даним рішенням законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та витребування земельної ділянки,- відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01.10.2025 у справі №308/14327/25, якою накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :11:015:0260 площею 0, 095 га, шляхом заборони відчуження та розпорядження; заборонено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати будь-які підготовчі чи будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :11:015:0260, площею 0,095 га, та заборонено Державній інспекції архітектури та містобудування України та її територіальним структурним підрозділам, а також Відділу архітектури та містобудування Оноківської сільської ради на час розгляду та до набрання законної сили рішенням суду у справі здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо проведення підготовчих робіт, будівництва чи реконструкції об`єктів нерухомості і введення їх в експлуатацію на земельній ділянці з кадастровим номером :11:015:0260, площею 0,095 га, - скасувати.

Вказані заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання даним рішенням законної сили.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Ужгородська окружна прокуратура Закарпатської області, місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Небесної Сотні, 6, код ЄДРПОУ .

Відповідач: Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, місцезнаходження за адресою: Ужгородський район, с. Оноківці, вул. Головна, 59, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено 17 березня 2026 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області Н.Б. Шумило