Справа № 484/7054/25
Провадження № 2/484/397/26
Рішення

іменем України

25.03.2026 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області в складі : головуючого судді Максютенко О.А.

при секретарі Завірюха В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Первомайську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів

за участі представника позивача адвоката С.Шевченко

встановив

19.12.2025 року представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , які остання отримала в якості позики в сумі 55 499 грн 50 коп шляхом перерахування на банківський рахунок декількома транзакціями: 20.08.2025 року 16716.27 грн, 21.08.2025 року 20099.59 грн, 22.08.2025 року 6557.82 грн, 22.08.2025 року 6637.66 грн, 26.08.2025 року 1012.36 грн, 31.08.2025 року 4475.80 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в усній формі позивач та відповідач домовились про договір позики, строк повернення позики не обумовлювали. 17.09.2025 року позивач направив відповідачці вимогу про повернення коштів, однак відповідачка отримані гроші відмовилась повертати. Посилаючись на те, що передані кошти є позикою, які відповідачка утримує у себе без достатніх правових підстав, позивач просив їх стягнути з відповідачки на його користь. Просив стягнути правову допомогу в сумі 20 тис грн.

29.12.2026 року ухвалою суду відкрито провадження у справі.

27.01.2026 року представник відповідача адвокат Сікорський надав суду відзив на позовну заяву, де просив відмовити у задоволенні позову. Суду заначив, що відповідачка не заперечує того факту, що дійсно вона отримала від позивача суму кошті 55 499 грн 50 коп шляхом переахування на банківський рахунок декількома транзакціями, однак дані кошти вона не брала в борг. Відповідач з власої ініціативи задля зацікаленості позивачки в спілкуванні по інтернету, на різну відверті теми, без будь-якого прохання відповідачки, в добровільному порядку перераховував їй кошти. Позивач наполягав на тому, що перераховувати за спілкування з відповідачкою грошових коштів, будь-яких вимог про про повернення грошових коштів не заявляв. У вересні 2025 року позивач втратив інтерес до відповідаки та ї спілкування припинилось, так як він знайшов собі іншу дівчину.

02.02.206 року представник позивача надав відповідь на відзив, де просив суд не приймати в якості доказу скріншоти надані представником відповідача, переписки нібито позивача та відповідачки, оскільки невідоме джерело їх походження та вони складені на російській мові.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання надав заяву про слухання справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного.

Судом встановлено та поясненнями сторін підтверджено, що у серпні 2025 року позивач перерахував відповідачці на банківську картку грошові суми декількома транзакціями: 20.08.2025 року 16716.27 грн, 21.08.2025 року 20099.59 грн, 22.08.2025 року 6557.82 грн, 22.08.2025 року 6637.66 грн, 26.08.2025 року 1012.36 грн, 31.08.2025 року 4475.80 грн. Загальна сума перерахованих коштів становить 55499 грн 50 коп.

Позивач вважає, що отримані кошти відповідачкою в загальній сумі 55499 грн 50 коп є безпідставно отриманим майном, а тому відповідно до положень статті 1212 ЦК України відповідачка має їх повернути.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказанї зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі N 6-100цс15.

Узагальнюючи викладене, можна сказати, що норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Як вбачається з матеріалів справи розписка про перебачу у борг відповідачці грошових коштів на загальну суму 55499 грн 50 коп відсутня, але відповідачка визнає вказаний факт.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що позивач не довів, що між сторонами виникли договірні правовідносини або правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зміст позову ОСОБА_1 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від нього відповідачкою як суми позики, однак доводи позивача того, що отримана відповідачкою сума є позикою, не заслуговують на увагу, оскільки доказів того, що отримана сума є позикою позивачем надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів з ОСОБА_2 , не ґрунтуються на вимогах матеріального права, є необґрунтованими та недоведеними, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні, оскільки, позивачем не надано суду достовірних доказів про безпідставне збагачення відповідача за рахунок коштів позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.12,19,81,141,258-260,263-265,274-279 ЦПК України

ухвалив

в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду Миколаївського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 25.03.2026 року.

Суддя: