Дата документу 24.03.2026Справа № 554/2459/23
Провадження № 2/554/342/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання- Єфименко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява АТ КБ «Приватбанк`до Любивої Сніжани Михайлівни про стягнення заборгованості, в якій позивач просив стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 07.07.2014 року у розмірі 38142,89 грн. станом на 14.02.2023, яка складається з наступного: 31624,17 грн. заборгованість за кредитом; 6518,72 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідачка по справі ОСОБА_1 , звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 07.07.2014 року. Підписавши заяву, як стверджує позивач, між сторонами, у відповідності до ст.. 634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 300 грн., який у подальшому збільшився банком в односторонньому порядку до 31000 грн. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку.

Позивач зазначає про допущення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого, станом на 14.02.2023 року, утворилася заборгованість у розмірі 38142,89 грн., яку АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з ОСОБА_1 .

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 29.03.2023 відкрито провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб.

Представником відповідача адвокатомСидоренко І.О.було подано відзив на позов, в якому вона проти задоволення позову заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними. Вказувала, що відповідачем було підписано лише анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 07.07.2014 року, яка не містить жодних умов щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами чи інших платежів. Доказів, що відповідач ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг позовна заява не містить, відповідачем вони не підписувалися. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Банк не дотримався вимог щодо належногоповідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Зазначила, що саме така правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17.

Крім того, представником відповідача було здійснено та надано до суду контррозрахунок фактично отриманих та повернутих відповідачкою банку коштів, проведений на підставі даних, які містяться у розрахунку заборгованості та у виписці по рахунку, з якого вбачається, що протягом строку дії договору відповідачем фактично було використано кредитних коштів на суму 44874,03 грн., а повернуто 61358,74 грн., відтак, сальдо по рахунку на момент подачі позовної заяви мало позитивне значення і становило 16484,71 грн., тоді як загальна сума обрахованої банком заборгованості відповідача складається не тільки з отриманих нею грошових коштів, а й безпідставно нарахованих відсотків за користування кредитним лімітом, штрафів та комісії, які відображені у виписці по рахунку та розрахунку заборгованості, та розмір яких не був обумовлений і погоджений із ОСОБА_1 .

Разом із відзивом на позовну заяву, ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, в якій ОСОБА_1 просила суд стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на її користь безпідставно отримані кошти в сумі 16484,71 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 373,38 грн. та 3% річних в сумі 267,81 грн., та понесені судові витрати.

В обгрунтування своєї позиція ОСОБА_1 зазначала про те, що внаслідок користування кредитною карткою (використання коштів та внесення коштів на погашення нарахованої банком заборгованості), вона безпідставно переплатила банку грошові кошти в сумі 16484,71 грн. Дана переплата виникла за рахунок того, що вона, не будучи обізнаною з умовами нарахування банком відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, які нараховувалися та списувалися з її рахунку банком самостійно, без погодження з нею таких умов, тим самим збільшуючи суму заборгованості, регулярно вносила кошти на погашення наявної заборгованості. Окрім того, з аналізу наданої банком виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що, окрім того, вона особисто вносила кошти, з її розрахункового рахунку також здійснювалося банком автоматичне погашення заборгованості.Таким чином, з огляду на відсутність погодження істотних умов договору послуг, які ОСОБА_1 оформляла у АТ КБ «Приватбанк», керуючись лише інформацією по балансу своєї картки, де відображена заборгованість, вона намагалася її сплатити, не усвідомлюючи, що вже давно повернула банку всі використані нею кошти, та безпідставно переплатила понад тіло кредиту 16484,71 грн. Цю суму вважає такою, що була отримана банком безпідставно, що і зумовило подання зустрічного позову про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15.04.2024 року прийнято зустрічнупозовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерноготовариства Комерційнийбанк «ПриватБанк`про стягненнягрошових коштів,набутих бездостатньої правовоїпідстави,та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній позов підтримав та прохав задовольнити. Вказав, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій зазначено, що підписанням заяви позичальник підтвердив факт ознайомлення та згоди з умовами та правилами надання банківських послуг в тому числі з тарифами банку. Зазначив, що кредитна картка, видана відповідачу є поновлювальною кредитною лінією, тобто клієнт використавши та погасивши заборгованість за кредитною карткою може знову користуватися нею у межах строку дії картки. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона ознайомлена про умови кредитування та визнавала свої зобов`язання за договором. Розрахунок заборгованості проведений автоматизованою системою Банку станом на 14.02.2023 року і в ньому відображені та враховані всі фінансові зобов`язання боржника за умовами договору, а також здійснені боржником платежі на його виконання.

Від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких наголошується на тому, що умови і правила не підписані позичальником.Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.

Не є, на переконання відповідача, належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як такий, що містить посилання на загальні умови кредитування у ПриватБанк з обслуговування кредитних карток «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract» та «Універсальна gold», оскільки доказів того, який саме кредитний продукт обрала ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. З огляду на те, що з даного документу неможливо встановити яким саме продуктом користувалася ОСОБА_1 та чи дійсно на момент підписання Анкети-заяви діяли саме ці тарифи, оскільки зазначений вище витяг також не містить підпису Відповідачки.

Також у запереченнях наполягається на тому, що витяги з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватиБанк та Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що містяться в матеріалах справи, не відповідають вимогам ст. 207 ЦК України щодо письмової форми правочину та ст. 634 ЦК України щодо форми договору приєднання, а тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 07.07.2014 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та базову відсотку ставку, що виключає підстави для нарахування заборгованості за відсотками та їх стягнення в судовому порядку. В задоволенні позову прохала відмовити.

Від позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення, які за змістом аналогічні відповіді на відзив.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Сидоренко І.О. було подано заяву про збільшення позовних вимог, якою первісні позовні вимоги були доповнені пунктом 4 в наступній редакції: визнати припиненим у зв`язку з виконанням, проведеним належним чином, зобов`язання за кредитним договором,укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» 07.07.2014 року шляхом підписання Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Представником первысногопозивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» подано клопотання про перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження в загальне позовне провадження, призначивши підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 18.09.2025 року суд вирішив перейти до розгляду справи із спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим.

Представником АТ КБ «Приватбанк» подано запереченняна заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 05.02.2026 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, закритопідготовче провадження у справі за первісним позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судових засіданнях по розгляду справи по суті представниця АТ КБ «Приватбанк» - Озірська-Шанли В.С. вимоги первісного позову підтримала просила задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, у судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином.

Представниця ОСОБА_1 адвокат Сидоренко І.О. проти задоволення первісного позову заперечувала, просила відмовити в повному обсязі, вимоги зустрічного позову підтримала, прохала задовольнити.

Надані представниками сторін пояснення по суті спору ґрунтуються на попередньо поданих ними процесуальних документах по справі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07 липня 2014 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

За умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту.

11.10.2015 року відповідачу було видано картку «Універсальну», строк дії якої - до жовтня 2019 року, 17.02.2020 було відкрито картку «Універсальну» зі строком дії до січня 2024 року, 27.11.2020 року було видано картку «Універсальну» зі строком дії до червня 2024 року, 21.06.21 року було видано картку «Універсальна GOLD» зі строком дії до липня 2025 року, а 20.12.2022 року видано картку «Універсальна GOLD» зі строком дії до грудня 2026 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк».

Після укладення договору банком кредитний ліміт позивачу визначений у розмірі 8000 грн. Після того розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався банком, як в сторону зменшення до 300,00 грн., так і збільшення до 31000 грн. 26 грудня 2022 року кредитний ліміт визначений у розмірі 0,00 грн., що підтверджується даними довідки КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти.

Згідно з наданим банком розрахунком, ОСОБА_1 , станом на 14.02.2023 року має заборгованість у розмірі 38142,89 грн., з яких 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 31624,17 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 6518,72 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до ст.526ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другоюстатті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Аналогічна правова позиція викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

За змістом статті 1056-1ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 07 липня 2014 року процентна ставка не зазначена, сплата комісіїне передбачена, та навіть не визначений вид кредитного продукту, який обрала ОСОБА_1 .

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, надав розрахунок, з якого вбачається, що ним зараховувались одержані за договором від відповідача кошти, крім тіла кредиту також на погашення відсотків за користування кредитними коштами, що не передбачено договором.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07.07.2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (07 липня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року (провадження № 14-13цс19) зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено сплату процентів за порушення строку повернення одержаних коштів, сам строк, до якого мають бути повернуті такі кошти.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 07.07.2014 року, укладеного між Приват Банком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 14.02.2023 року позивач обраховує заборгованість відповідача у розмірі 38142,89 грн., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредита в сумі 31624,17 грн., та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 6518,72 грн.

При цьому, з наданої АТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви виписки, та з розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, вбачається, що за період з 11 жовтня 2015 року по 16 лютого 2023 року відповідачем використано кредитних коштів на загальну суму 44874,03 грн., а сплачено (повернуто) банку за цей період 61358,74 грн.

З цієї ж виписки вбачається, що на погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, штрафів, пені, комісії, не обумовлених умовами договору, відповідачем сплачено 54628,50 грн.

Аналогічні дані містяться в розрахунку, наданому представником ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, кредитним договором сплата відсотків не передбачена. Тому зарахування позивачем частини сплачених відповідачем коштів на погашення відсотків та інших платежів, сплата яких не передбачена договором, а також збільшення заборгованості за тілом кредиту за рахунок списання відсотків за користування кредитом, суперечить його умовам.

Відповідно, кінцеве зобов`язання між сторонами суд обраховує наступним чином:

44874,03 грн. (отримано відповідачем) - 61358,74 грн. (сплачено відповідачем) =

- 16484,71 грн. (переплата).

Таким чином судом встановлено, що відповідачем сплачено позивачу суму, що перевищує розмір одержаного нею кредиту, а тому відсутні підстави стверджувати, що у відповідача наявна заборгованість за тілом кредиту.

Вказане повною мірою підтверджується і розрахунками самого позивача, де зазначено, що заборгованість за поточним тілом кредиту у ОСОБА_1 відсутня.

Щодо заборгованості за простроченим тілом кредиту, то анкета-заява від 07.07.2014 року не містить відомостей про строки кредитування. Позивачем не надано доказів, що банком направлялася вимога про повернення коштів. Умови договору не розкривають змісту терміну «прострочене тіло кредиту». За таких обставин, відсутні підстави вважати, що окрім тіла кредиту з відповідача може бути стягнуто прострочене тіло кредиту.

На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог за первісним позовом АТ КБ «Приватбанк», проаналізувавши зміст норм права, суд приходить до висновку , що в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк`до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостінеобхідно відмовити.

Вирішуючи заявлені ОСОБА_1 зустрічні позовні вимоги до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, суд вважає, що вони підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом, у підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві від 07.07.2014 року не визначено ані вид кредитної послуги, ані процентна ставка за користування кредитом. Також відсутні будь-які погоджені сторонами домовленості про умови нарахування та списання відсотків за користування кредитом, штрафів, пені та комісії за обслуговування, які здійснювалися банком в односторонньому порядку, що вбачається із змісту операцій по картці ОСОБА_1 , які відображені у наданій банком виписці.

Відтак, за відсутності погоджень зазначених істотних умов, банк, здійснюючи такі операції, діяв на власний розсуд, безпідставно збільшуючи розмір заборгованості, а насправді ж, вона вже давно повернула банку всі, використані нею кредитні кошти, та безпідставно сплатила банку грошові кошти в сумі 16484,71 грн., яка на час розгляду справи судом перебуває у розпорядженні АТ КБ «ПриватБанк», і стягнення яких, як безпідставно набутих банком, є предметом заявлених ОСОБА_1 зустрічних позовних вимог.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Пунктом 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України.

Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.10.2019 року по справі №320/8618/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 05 серпня 2020 року по справі №712/9613/15-ц.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 599 ЦК України, передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, доходжу до переконання, що зобов`язання,які випливають з кредитного договору, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 07.07.2014 року шляхом підписання Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, мають бути визнані припиненими у зв`язку з їхналежним виконанням

Згідно з статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Уразі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

При цьому, у постанові від 20.09.2024 року у справі № 628/1203/19 Верховний суд наголосив на тому, що для стягнення безпідставно набутих коштів доведення вини набувача не вимагається.

Вищевикладені положення чинного законодавства України свідчать про те, що переплачені ОСОБА_1 кошти на погашення штучно створеної банком за рахунок самовільного списання відсотків за користування кредитом, штрафів та пені, заборгованості за тілом кредиту в сумі 16484,71 грн., в силу положень ст. 1212 ЦК України, вважаються такими, що набуті банком безпідставно та підлягають безумовному поверненню платнику.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення прозобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц вказала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), ОСОБА_1 має правона стягнення 3% річних, нарахованих на суму утримуваних банком коштів в розмірі 16484,71 грн. та інфляційних втрат за період їх утримання в розпорядженні банку - за період з 08.09.2022 року (дата останньої, здійсненої нею операції по картці) по 23.06.2023 року (день подання нею позову до суду).

Згідно зістаттею 1 Закону України«Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Згідно здійсненого позивачем розрахунку, який доданий до зустрічної позовної заяви, не спростований банком, та приймається судом, 3 % річних, нарахованих на суму 16484,71 грн. та інфляційних втрат за період утримання банком належних позивачці коштів впродовж 08.09.2022 23.06.2023, інфляційні втрати становлять 1629,86 грн., а 3% річних складають 391,57 грн., які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 12,13,81,141,259,263-265,352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського,1-Д, ), до ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості відмовити.

Зустрічний ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського,1-Д, ) про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати припиненим у зв`язку з виконанням, проведеним належним чином, зобов`язання за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» 07.07.2014 року шляхом підписання Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ), на користь ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) безпідставно отримані кошти в сумі 16484,71 (шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят чотири гривні 71 коп.), інфляційні втрати в розмірі 1629,86грн. (одна тисяча шістсот двадцять дев`ять гривень 86 коп.) та 3% річних в сумі 391,57 грн. (триста дев`яносто одна гривня 57 коп.).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.273ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст.354ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст.355ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Полтавського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул.. Набережна Перемоги, буд. 50, .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Крюківським РВ УМВС України в Полтавській області 31.07.1997 року, адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя М.О.Материнко