Єдиний унікальний номер судової справи: 478/685/25
Номер провадження: 22-ц/812/500/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Коломієць Т.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Сафронова Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах

адвокатом Сафроновим Юрієм Івановичем

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Сябренко І.П. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

У червні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діяв адвокат Сафронов Ю.І. звернулася до суду з позовом до до Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом.

Позов обґрунтовано тим, що батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , все життя пропрацював в колгоспі «Шлях до комунізму» Казанківського району, який в подальшому був реорганізований в КАСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області, а згодом в КСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області, являвся його членом та був колгоспним пенсіонером.

На момент паювання земель і отримання КАСП «Шлях до комунізму» Казанківського району Миколаївської області Державного акта на право колективної власності на землю, батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишався членом зазначеного підприємства, але посадові особи, що займались складанням списків членів КАСП, які мають право на земельний пай, не внесли прізвище батька позивача до списку, в результаті чого останній не отримав сертифікату на земельну частку (пай).

Посилаючись на право на спадщину як спадкоємця за законом після смерті батька та на те, що на час одержання КАСП «Шлях до комунізму» Державного акта на право колективної власності на землю, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишався членом зазначеного підприємства, вважає, що згідно до вимог Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», Земельного Кодексу України, останній набув гарантоване право на одержання земельної частки (паю) із землі, переданої КАСП «Шлях до комунізму» у колективну власність згідно Державного акту на право колективної власності на землю, позивачка просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай), орієнтованим розміром 7,22 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка розташована на землях запасу Володимирівської ОТГ Баштанського району Миколаївської області.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на час одержання КСП «Володимирівський» Державного акта на право колективної власності на землю спадкодавець ОСОБА_2 не був членом вказаного підприємства, до списку осіб, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю внесений не був, Сертифікат про право на земельну частку (пай) на його ім`я не видавався, що свідчить про те, що у останнього за життя не виникло право на земельну частку (пай).

У батька позивачки - ОСОБА_2 як спадкодавця за життя не виникло право на земельну частку (пай), внаслідок чого відповідне право не є об`єктом спадкування та не входить до складу спадщини, що відкрилась внаслідок його смерті, а відтак відсутні передбачені законом підстави для визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Сафронов Ю.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що висновок суду про те, що ОСОБА_2 не був членом КСП «Володимирівський» не ґрунтується на жодному доказі, що містяться в матеріалах справи. Навпаки покази свідків свідчать про його перебування в членах колгоспу «Шлях до комунізму», який згодом реорганізовано с спочатку В КАСП «Володимирській», а потім КСП «Володимирівський», згодом СТОВ «Володимирівській».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про місце й час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Колегія вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Сафронова Ю.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 21 грудня 1995 року зроблено запис за №61, місце смерті - село Володимирівка Казанківський район Миколаївська область, місце реєстрації - Володимирівська сільська рада Казанківського району Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (копія) серії НОМЕР_1 виданим 21 грудня 1995 року (т.1 а.с.7 зв.).

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с.7 зв., а.с.94).

Згідно з пунктами 4, 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

Відповідно до положень статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 527 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого при спадкоємстві за законом є спадкоємцями першої черги в рівних частках.

Стаття 548 ЦК УРСР визначає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як вбачається з спадкової справи №280 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , відкритої Казанківською державною нотаріальною конторою від 31 грудня 1997 року, спадкоємицями після смерті ОСОБА_2 є його діти: дочка - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_4 . Спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подано заяви про відмову від прийняття спадщини після померлого батька (т. 1 а.с.88-106).

26 лютого 1998 року завідуючою Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області Рожко О.О. позивачці видано свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 0,25 га, на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , розміром 0,09 га та грошовий внесок з належними відсотками та компенсацією, який знаходиться на рахунках НОМЕР_5, НОМЕР_4 , на ім`я померлого, у філії 3307/012 с. Володимирівка Казанківського відділення №3307 Ощадбанку України (т.1 а.с. 104-106).

Як на підставу задоволення позову ОСОБА_1 посилається на те, що за життя на час одержання КАСП «Шлях до комунізму» Державного акту на право колективної власності на землю, батько залишався членом зазначеного підприємства, а відтак набув гарантоване право на одержання земельної частки (паю) із землі, переданої КАСП «Шлях до комунізму» у колективну власність згідно Державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон) право на земельну частку (пай) мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, зокрема пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК України від 18 грудня 1990 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.

Згідно із статтею 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акту додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Отже, громадянин України - член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Під час вирішення спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акту про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Верховний Суд зазначає, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Тобто, особа набуває право на земельний пай за одночасної наявності трьох умов: 1) перебування серед членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 513/612/21, провадження № 61-12810св22).

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акту на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку (постанова Верховного суду від 23 вересня 2021 року у справі 563/1407/19, провадження № 61-510св21).

Стаття 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до статті 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) має передувати вирішення питання про включення особи (в даному випадку спадкодавця) до списку членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) (постанови Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 376/1220/20, провадження № 61-19536св21; від 31 липня 2024 року у справі № 175/2757/21, провадження № 61-11544св23).

У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року № 294/1094/17 (провадження № 61-43354св18) зазначено, що головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акту на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 685/1373/17, провадження № 61-39844св18; від 15 червня 2021 року у справі № 743/961/20, провадження № 61-672св21.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Як вбачається з повідомлення Державного архіву Миколаївської області від 09 жовтня 2025 року №А-1354/03-06 протоколи засідання правління колгоспу ім. ХVІІ партз`їзду с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1938-1940 роки на зберігання до держархіву області не надходили, тому підтвердити відомості про прийом ОСОБА_2 у члени колгоспу та інші відомості щодо його роботи у колгоспі за вказаний період неможливо (т.1 а.с.225).

Відповідно повідомлення Державного архіву Миколаївської області від 20 жовтня 2025 року №А-1355/03-06 у протоколах засідання правління та загальних зборів членів колгоспу ім. ХVІІ партз`їзду с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1945-1946 роки відомостей про прийом ОСОБА_2 у члени колгоспу та інші відомості щодо його роботи у колгоспі за вказаний період не виявлено. Протоколи засідання правління та загальних зборів членів колгоспу ім. ХVІІ партз`їзду с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1944 рік на зберігання до держархіву області не надходили (т.1 а.с.240).

З архівної довідки, виданої Державним архівом Миколаївської області від 30 вересня 2025 року №А-1170/03-06 вбачається, що у протоколі засідання правління колгоспу ім. ХVІІ партз`їзду с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області від 13 жовтня 1949 року №34 є відомості про роботу ОСОБА_5 (ім`я - так у документі, викладеному російською мовою, не розшифровано, ім`я по батькові не вказано) на скиртуванні сіна. Підстава: ф. Р-4746, оп.1, спр.19, арк. 20, 20 зв. У протоколах засідань правління колгоспу та загальних зборів членів колгоспу ім. ХVІІ партз`їзду с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1947-1949 роки відомостей про прийом ОСОБА_2 у члени колгоспу та інших відомостей щодо його роботи у колгоспі за вказаний період не виявлено (т. 1а.с.203).

Згідно повідомлення Державного архіву Миколаївської області від 30 вересня 2025 року №А-1169/03-06 у протоколах засідання правління та загальних зборів членів колгоспу «Шлях заможника» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1947-1949 роки відомостей про прийняття ОСОБА_2 у члени колгоспу та його роботу у господарстві за вказаний період не виявлено (т.1 а.с.197).

З копії Протоколу №1 загальних зборів членів колгоспу ім. ХVІІ партз`їзду та членів колгоспу «Шлях заможника» від 15 листопада 1950 року вбачається, що колгосп ім. ХVІІ партз`їзду та колгосп «Шлях заможника» об`єдналися в один колгосп «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області (а.с.198-201 том 1).

З архівної довідки, виданої Державним архівом Миколаївської області від 18 березня 2025 року №А-261/03-06 вбачається, що у протоколі засідання правління колгоспу «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області від 01 липня 1951 року №23 є відомості про штрафування ОСОБА_5 (ім`я не розшифровано, ім`я по батькові не вказано) за невихід на роботу 01 липня 1951 року та порушення трудової дисципліни на 3 трудові дні. У протоколі засідання правління колгоспу «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області від 10 жовтня 1952 року №23 є рішення про затвердження договору з ОСОБА_5. (прізвище - так у документі, укладеному російською мовою, ім`я не розшифроване, ім`я по батькові не вказано) на виконання робіт з кладки виробничих приміщень з каменю. Підстава: ф. Р-5282, оп.1, спр.4, арк.63 зв., 66, 67 зв.; спр.9, арк.63, 64 зв. У протоколах засідань правління колгоспу та загальних зборів членів колгоспу «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1951-1953 роки відомостей про прийом ОСОБА_2 у члени колгоспу та інших відомостей щодо його роботи у колгоспі за вказаний період не виявлено (т. 1 а.с.8 зв.).

Відповідно до довідки Державного архіву Миколаївської області від 18 березня 2025 року №А-261/03-06 стосовно ОСОБА_5 (ім`я не розшифровано, ім`я по батькові не вказано) за документами колгоспу «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1951-1952 роки (за 1953 рік відомостей щодо ОСОБА_2 не виявлено). Документи колгоспу «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області на зберігання до держархіву області надійшли за 1951-1965 роки включно. Документи КАСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області та КСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області на зберігання до держархіву області не надходили, тому надати відомості стосовно виключення ОСОБА_2 з членів КСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області неможливо (т. 1 а.с.8).

Згідно до довідки Державного архіву Миколаївської області від 02 липня 2025 року №А-739/03-06 стосовно ОСОБА_5 (ім`я не розшифровано, ім`я по батькові не вказано) за документами колгоспу «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області за 1954-1956 роки (за 1956 рік відомостей щодо ОСОБА_2 не виявлено). Документи колгоспу «Шлях до комунізму» с. Володимирівка Володимирівського району Миколаївської області на зберігання до днржархіву області надійшли за 1951-1965 роки включно. Документи КАСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області та КСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області на зберігання до держархіву області не надходили, тому надати відомості стосовно виключення ОСОБА_2 з членів КСП «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області неможливо (т.1 а.с.35).

З повідомлення Сектору роботи з юридичними та фізичними особами селище Казанка архівного відділу Баштанської районної військової адміністрації від 27 лютого 2025 року №А-5/10.04/04 вбачається, що згідно протоколів загальних зборів за 1969 по 1974 роки, та протоколів засідання правління за 1966 по 1974 роки колгоспу «Шлях до комунізму» Казанківського району Миколаївської області гр. ОСОБА_2 в члени колгоспу не приймався і не звільнявся (т.1 а.с.125 зв.).

З архівної довідки, виданої Трудовим архівом Казанківської селищної ради від 25 лютого 2025 року №77/01-12-С вбачається, що згідно з архівними документами (стажові та особові рахунки) колгоспу «Шлях до комунізму» Казанківського району Миколаївської області ОСОБА_2 працював у колгоспі у період з: 1950 року по листопад 1971 року, з березня 1973 року по листопад 1973 року, та з березня 1974 року по листопад 1974 року (т.1 а.с.9 зв.).

З повідомлення Управління соціального захисту населення Баштанської районної військової адміністрації від 16 лютого 2025 року №3661/03-18, на виконання вимог ухвали суду від 02 жовтня 2025 року, вбачається, що відповідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884, пенсійні справи (заяви, довідки, висновки лікарів, медико-соціальної експертної комісії; протоколи про призначення пенсій; трудовий стаж тощо) пенсіонерів, які одержують пенсії відповідно до законодавства, зберігаються після припинення виплати пенсії 25 років. Завірену копію пенсійної справи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 надати немає можливості (т.1а.с.233).

Колгосп «Шлях до комунізму» Казанківського району Миколаївської області був реорганізований в КАСП «Володимирівський», а згодом в КСП «Володимирівський» та СТОВ «Володимирівське». Державний акт на право колективної власності на землю був зареєстрований за КСП «Володимирівський» 20 жовтня 1995 року, що підтверджується рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2014 року у справі №478/1729/14-ц (т.2 а.с.16-17).

Відповідно до інформаційної довідки, виданої Відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Держгеокадастру у Миколаївській області від 25 лютого 2025 року №177/22-25, Державний акт на право колективної власності на землю по КСП «Володимирівський» відсутній у відділі (т.1 а.с.10).

При перевірці списку членів КАСП колгоспу «Володимирівський» Казанківського району Миколаївської області на одержання землі (додаток до державного акту на колективну власність землі) та списку пенсіонерів КАСП колгоспу «Володимирівський», які містяться у наданій копії справі про паювання земель колективної власності КСП «Володимирівський», встановлено відсутність прізвища ОСОБА_2 (т.1 а.с.142-159).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, засвідчили, що дійсно ОСОБА_2 працював у колгоспі «Шлях до комунізму» Казанківського району Миколаївської області, який в подальшому був реорганізований в КАСП «Володимирівський», а згодом в КСП «Володимирівський», приймав участь у загальних зборах членів даного колгоспу, але чи останній був членом вказаного колгоспу їм невідомо.

З урахуванням наведеного слід дійти висновку про те, що вказані докази не підтверджують, що спадкодавець ОСОБА_2 був членом КСП «Володимирівський».

Надані представником позивачки - адвокатом Сафроновим Ю.І. під час апеляційного розгляду відомості з погосподарській книги Володимирівської сільської ради Казанківського району, не свідчать про те, що ОСОБА_2 , який проживав в АДРЕСА_1 на момент паювання земель КСП «Володимирівський» був його членом.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_2 був членом КСП «Володимирівський» матеріали справи не містять.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що на час одержання КСП «Володимирівський» державного акта на право колективної власності на землю спадкодавець ОСОБА_2 не був членом вказаного підприємства, до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю внесений не був, сертифікат про право на земельну частку (пай) на його ім`я не видавався, дійшов обґрунтованого висновку, що у спадкодавця ОСОБА_2 за життя не виникло право на земельну частку (пай), у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що покази свідків є беззаперечними доказами того, що ОСОБА_2 перебував в членах колгоспу «Шлях до комунізму», який згодом реорганізовано спочатку в КАСП «Володимирській», а потім КСП «Володимирівський», згодом СТОВ «Володимирівській» не заслуговують на увагу, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Доводи ОСОБА_1 про помилковість висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та про спадкування нею права на земельну частку (пай) в землях колективної власності КСП «Володимирівський» є безпідставними, оскільки таке право не було набуто спадкодавцем за життя, тому не може входити до складу спадщини.

Інші доводи апеляційної скарги по суті вирішення позовних вимог, висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Сафроновим Юрієм Івановичем залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст складено 09 березня 2026 року.