Справа № 464/2572/25 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О
Провадження № 22-ц/811/2784/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Хоцяновича О.В.,

з участю: представника позивача Гіщинського І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального автотранспортного підприємства №1, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я,

встановив:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 23.02.2024 року о 20:17, у м. Львові на пр. Червоної Калини, поблизу ринку «Шувар», автобус «МАЗ 203069», д.н.з. НОМЕР_1 , маршрут №40, під керуванням водія ОСОБА_2 , під час руху різко загальмував, внаслідок чого пасажир ОСОБА_1 впав і в результаті падіння отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №62/2024 від 02.04.2024 року віднесені до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

За даним фактом, 25.02.2024 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000178 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), водій маршрутного автобуса ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Львівським комунальним автотранспортним підприємством №1, яке є володільцем вказаного вище джерела підвищеної небезпеки.

Позивач вважає, що факт ДТП та заподіяння йому тілесних ушкоджень підтверджено постановою про закриття кримінального провадження від 29.03.2024 року

Наголошує, що в даному випадку, незалежно від вини водія автобуса, обов`язок відшкодувати шкоду лежить на володільцеві джерела підвищеної небезпеки Львівському комунальному автотранспортному підприємстві №1, оскільки в ході проведення кримінального розслідування не було здобуто і, відповідно, не надано жодних доказів, які б підтверджували той факт, що шкода завдана внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого.

Заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що в результаті вказаної ДТП він отримав тілесні ушкодження у виді закритого перелому хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням фрагментів, що відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за критерієм тривалого розладу здоров`я; переніс дві хірургічні операції, під час яких в ушкоджену руку було імплантовано металеву пластину, на місці залишилися післяопераційні рубці та помітна гуля, які не лише мають постійний фізичний прояв, а й викликають психологічний дискомфорт та знижують самооцінку; позивач вимушений був терпіти фізичний біль від отриманих травм, болісні лікувальні та діагностичні процедури, отримувати неприємне медикаментозне лікування, майже півроку вимушений був ходити із зафіксованою рукою, що обмежувало його рухи та спричиняло численні незручності у повсякденному житті, проходити реабілітаційні процедури для відновлення функції плеча, внаслідок чого відбулись вимушені зміни у його повсякденному житті, які ще наявні на даний час, оскільки отримане тілесне ушкодження постійно нагадує про себе, як то через больові відчуття, так і через дискомфорт у рухах, що викликає негативні емоційні відчуття, підвищену дратівливість і нервове виснаження. Окрім того, внаслідок отриманої травми не міг повноцінно піклуватись про свою матір, якій 83 роки, що стало додатковим джерелом моральних страждань, глибокого внутрішнього дискомфорту, відчуття провини та безпорадності, а через потребу зовнішньої допомоги від близьких, почувався як джерело клопоту та тягар для них.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилався на те, що суд не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема, частину п`яту статті 1187 ЦК України, якою чітко встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом небезпеки, відповідає за завдану шкоду незалежно від наявності вини, якщо не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а також статтю 1172 ЦК України, відповідно до якої, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником (водієм ОСОБА_2 ) під час виконання трудових обов`язків.

При цьому, звернув увагу, що суд першої інстанції помилково вважав, що необхідно доводити вину водія чи порушення ПДР, оскільки стаття 1187 ЦК України передбачає безвинну відповідальність.

Вважає, що суд не дав належної правової оцінки наявним у справі доказам, зокрема, суд помилково дійшов висновку, що постанова від 29.03.2024 року (ЄРДР №0000178) лише відображає версію позивача, не врахувавши, що вона є офіційним документом, складеним органом досудового розслідування, і має доказову силу (ст.76 ЦПК України).

Додає, що у постанові чітко зазначено, що 23.02.2024 року о 20:17 за адресою: м. Львів, пр. Червоної Калини, поблизу ринку «Шувар», ОСОБА_1 впав у автобусі через різке гальмування, що призвело до травми. Цей документ не оскаржувався відповідачем і не спростовувався іншими доказами.

Також вважає, що факт заподіяння йому тілесних ушкоджень внаслідок падіння в автобусі підтверджується висновком експерта №62/2024 від 02.04.2024 року, тому суд безпідставно поставив під сумнів зв`язок травми з подією.

Зазначає, що витяг з АСОП підтверджує перебування позивача в автобусі відповідача з 20:13 23.02.2024 року, під час поїздки в якому ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та втратив свою ЛеоКарт, яку згодом успішно відновив.

Зауважує, що перебування в іншому автобусі о 20:41 не спростовує факту травмування, а втрата ЛеоКарт пояснює можливе використання ЛеоКарт ОСОБА_1 іншою особою в іншому автобусі після інциденту.

Суд не дослідив цей аспект і не витребував додаткових пояснень, чим, порушив ст.82 ЦПК України.

Вказує, що відповідач припустив, що травма могла бути отримана в іншому транспорті, зокрема, через поштовх пасажира чи поза автобусом, проте, не надав жодних доказів на підтвердження цих припущень, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, припущення не можуть бути доказами.

Вважає, що в порушення вимог процесуального закону, суд безпідставно врахував ці аргументи, ігноруючи тягар доказування, який лежить на відповідачеві.

Також вважає, що суд помилково визнав затримку звернення позивача за медичною допомогою (24.02.2024 року о 18:06) підставою для сумнівів у часі та місці травмування, оскільки перелом хірургічної шийки плеча не є травмою, що загрожує життю, тому звернення наступного дня є типовим для такого роду ушкодження.

Додає, що суд першої інстанції допустив суттєву помилку, неправильно інтерпретуючи значення постанови про закриття кримінального провадження від 29.03.2024 року (ЄРДР № 0000178), вважаючи, що вона не підтверджує факт травмування позивача ОСОБА_1 в автобусі ЛК АТП № 1.

Наголошує, що кримінальне провадження було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто через відсутність у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило тілесні ушкодження середньої тяжкості), а не через відсутність події кримінального правопорушення (п.1 ч.1 ст.284 КПК України).

Вважає, що ця відмінність у підставі закриття кримінального провадження має принципове значення для правильного розуміння обставин справи та їх впливу на цивільну відповідальність.

04.09.2025 року відповідач Львівське комунальне автотранспортне підприємство №1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

Відповідач погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення даного спору, вважає їх достатньо обґрунтованими.

Так, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем будь-яких протиправних дій, які б призвели до заподіяння позивачу моральної шкоди. Крім того, позивач не довів наявності причинного зв`язку між діями відповідача (працівника відповідача) та заявленою шкодою, а постанова про закриття кримінального провадження від 29.03.2024 року не є доказом встановлення факту травмування позивача саме в автобусі ЛК АТП №1, вона лише відображає версію подій зі слів позивача.

В судове засідання апеляційного суду 10.02.2026 року інші учасники справи, окрім представника позивача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 19.02.2026 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч.1 ст.1172 ЦК).

У частині другій статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналогічна за змістом норма міститься й у частині першій статті 1193 ЦК України, якою також визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

При цьому, необхідно розрізняти поняття умислу потерпілого та грубої необережності потерпілого.

Так, за правилом частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Судом встановлено, що 23.02.2024 року о 20:17, у м. Львові на пр. Червоної Калини, поблизу ринку «Шувар», внаслідок падіння під час руху автобуса, маршрут №40, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: забій м`яких тканин грудної клітки, закритий перелом хірургічної шийки лівого плеча зі зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

За даним фактом, 25.02.2024 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000178 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

З витребуваних апеляційним судом матеріалів кримінального провадження, копії яких частково наявні в матеріалах даної справи, встановлено, що в рамках даного кримінального провадження постановою слідчого ВРЗ СТ СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області від 15.03.2024 року було призначено судово-медичну експертизу.

Згідно з висновком експерта №62/2024 (а.с.19-21), при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_1 , на момент огляду було виявлено обширний синець лівої верхньої кінцівки з поширенням на ліву ключичну ділянку та ліву частину грудної клітки; також, беручи до уваги надану медичну документацію: із результату рентгенологічного дослідження від 24.02.2024 року: «перелом хірургічної шийки зі зміщенням головки досередини. Звих головки донизу»; із результату комп`ютерної томографії від 04.03.2024 року: «Вколочений уламковий перелом на рівні хірургічної шийки лівої плечової кістки з відривом великого горбка та зміщенням основного кісткового уламку краніально»; та лікарями ВП «Лікарня Святого Луки» було встановлено діагноз: «Перелом хірургічної шийки плечової кістки. Закритий перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням фрагментів». Дана травма лівої верхньої кінцівки утворилась внаслідок контакту з тупим предметом, могла утворитись під час дорожньо-транспортної пригоди, в час, вказаний у постанові (постанові про призначення експертизи), та відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Також, із консультативного висновку спеціаліста та медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №20548 (а.с.22-24, 27-28) встановлено що первинно ОСОБА_1 звернувся у ВП «Лікарня Святого Луки» 24.02.2024 року, де його було обстежено і запропоновано госпіталізацію, від якої він відмовився. 04.03.2024 року він повторно звернувся у ВП «Лікарня Святого Луки», де його госпіталізували в травматологічне відділення і провели оперативне втручання (ліва плечова кістка надкістний металосинтез пластиною та гвинтами; вісь кістки відновлено), виписано з лікарні 07.03.2024 року, призначено лікування та зняття швів через 14 днів.

24.06.2024 року ОСОБА_1 знову був госпіталізований у вказану лікарню, де йому 25.06.2024 року проведено оперативне втручання (видалення МК з лівого плеча, дебрідмент нориці), і виписано 27.06.2024 року в задовільному стані з отриманими рекомендаціями на амбулаторне лікування (а.с.31-32).

Постановою слідчого ВРЗ СТ СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області від 29.03.2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000178 від 25.02.2024 року, закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с.17-18).

24.04.2024 року вказана постанова скасована прокурором Франківської окружної прокуратури м. Львова.

Постановою слідчого ВРЗ СТ СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області від 28.06.2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000178 від 25.02.2024 року, закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України

Таким чином, в ході проведення досудового розслідування встановлено подію травмування ОСОБА_1 в маршрутному автобусі №40, однак, закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія автобуса ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Також встановлено, що власником автобуса марки «МАЗ 203069», д.н.з. НОМЕР_1 , маршрут №40, є Львівське комунальне автотранспортне підприємство №1, у трудових відносин з яким на момент вказаної події перебував водій ОСОБА_2 .

При цьому, в матеріалах досудового розслідування відсутні докази, які б підтверджували, що вказані у висновку експерта тілесні ушкодження стались з вини самого потерпілого, а в постанові про закриття кримінального провадження жодним чином не вказано про те, що шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого.

Відповідачем також не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, суд першої інстанції в повній мірі не врахував встановлені обставини справи і наведені вище норми матеріального права, відповідно до яких, володілець джерела підвищеної небезпеки зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки.

Також, стороною позивача надано апеляційному суду письмові докази, які підтверджують виплату позивачу ОСОБА_1 страхового відшкодування страховиком забезпеченого транспортного засобу (автобуса марки «МАЗ 203069», д.н.з. НОМЕР_1 ) ПрАТ «СК «ВУСО», у зв`язку з ДТП, яка мала місце 23.02.2024 року, на суму 20868 грн., з яких: витрати на лікування 19875 грн. 05 коп. та моральна шкода 993 грн. 75 коп., що становить 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній станом на 23.02.2024 року.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (п.1 ч.2 ст.23 ЦК України).

За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у частині третій статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, можливість їх відновлення, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що сам лише факт заподіяння йому тілесних ушкоджень, згідно з п.1 ч.2 ст.23 ЦК України, вказує на наявність моральної шкоди.

Разом з тим, при визначенні розміру морального відшкодування необхідно враховувати тяжкість ушкодження здоров`я позивача (заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень) та негативні наслідки у виді перенесення позивачем двох оперативних втручань, тривалість лікування, а також те, що в діях водія автобуса відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч.1 ст.286 КК України (відсутність вини), тому, за встановлених обставин справи, присудження позивачу 50000 грн. в якості морального відшкодування буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

Отже, з наведених вище мотивів, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача та, відповідно, часткове задоволення його апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та враховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом часткове задоволення позовних вимог позивача (17%), а також те, що відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 510 грн. та апеляційної скарги в розмірі 765 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що в загальному становить 1275 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3, 4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 липня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 у користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Львівського комунального автотранспортного підприємства №1 в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1275 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 лютого 2026 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич