ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа 127/17561/24

провадження № 61-13918 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Якименко Юлія Олексіївна,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Подолян Ольга Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якименко Юлії Олексіївни, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року

у складі судді Вохмінової О. С. та постанову Вінницького апеляційного суду

від 09 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О.,

Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Скутельник І. А., приватний нотаріус

Подолян О. О., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що її діду - ОСОБА_5 , і бабі - ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира

АДРЕСА_1 . Їхній син, а її батько, помер, а тому дід і баба вирішили залишити їй нерухомість і 10 квітня 2009 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 склали на її користь спільний заповіт подружжя, посвідчений приватним нотаріусом, згідно з яким вони заповіли їй все належне їм на праві власності майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . На день її смерті вона була неповнолітньою, їй виповнилося 16 років.

ОСОБА_5 проживав один у вищевказаній квартирі, а потім одружився

і проживав разом із ОСОБА_4 .

У 2017 році ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом про визнання заповіту недійсним. Цей позов було мотивовано тим, що він хотів залишити все своє майно новій дружині, але за наявності попереднього спільного заповіту подружжя він, як власник квартири, не міг розпорядитися відповідним майном.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_5 залишено без розгляду (справа № 127/5061/17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .

Після його смерті, у жовтні 2023 року, вона звернулася до приватного нотаріуса

із заявою про прийняття спадщини на підставі спільного заповіту подружжя.

Під час оформлення спадкових прав приватному нотаріусу стало відомо,

що спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 , на день смерті ОСОБА_5 не належала йому на праві власності, оскільки 22 грудня 2018 року останній продав квартиру ОСОБА_2 , своєму пасинку, а 24 червня 2020 року ОСОБА_2 продав квартиру ОСОБА_3 .

Позивач посилалася на статтю 1243 ЦК України, якою встановлено заборону відчуження майна, визначеного у заповіті подружжя. Зазначала, що ОСОБА_5 , який пережив ОСОБА_6 , не мав права розпоряджатися спадковим майном подружжя. При цьому спірне майно було відчужено під час судового розгляду справи за його ж позовом про визнання заповіту недійсним.

ОСОБА_5 і ОСОБА_2 діяли незаконно, метою укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу було позбавлення її житла. Такі дії спадкодавця - ОСОБА_5 , порушили її право на спадкування за заповітом подружжя

і спотворили волю іншого спадкодавця, який помер, - її баби ОСОБА_6 .

З урахуванням наведеного, посилаючись на статті 203, 215 ЦК України,

ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; договір купівлі-продажу вказаної квартири від 24 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , витребувати у ОСОБА_3 на свою користь зазначену квартиру та визнати за нею право власності на цю квартиру у порядку спадкування за заповітом.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року

за клопотанням ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року

позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу від 22 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом, щодо 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 .

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 .

У решті позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 065,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 065,30 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 , дід позивачки,

не мав права розпоряджатися частиною майна своєї померлої дружини - ОСОБА_6 , спотворивши її волю на успадкування майна онукою - позивачкою, ОСОБА_1 .

Тобто ОСОБА_5 , відчужуючи всю квартиру ОСОБА_2 , діяв недобросовісно. Хоча квартира й не перебувала під забороною відчуження, проте він знав

про існування спільного заповіту подружжя, складеного ним та ОСОБА_6 ,

і повинен був ужити заходи для збереження спірного майна, охорони майнових прав спадкоємця.

ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_6 була неповнолітньою, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину своєї баби - ОСОБА_6 , зокрема, 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 .

Права ОСОБА_1 , як спадкоємця майна ОСОБА_6 за заповітом подружжя, порушені і підлягають захисту шляхом визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22 грудня 2018 року, укладеного

між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , щодо 1/2 частини спірної квартири.

Із указаних вище підстав у спірних правовідносинах наявні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

Районний суд указав, що спірна квартира була двічі відчужена і в останнього набувача не могло виникнути обґрунтованого сумніву щодо ризиків під час купівлі квартири, він не міг перевірити інформацію про існування спільного заповіту подружжя, а тому ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна. Протилежного позивачем не доведено.

Разом із цим, права позивача порушено, а тому слід витребувати у ОСОБА_3 , тобто добросовісного набувача, на користь ОСОБА_1 1/2 частину спірної квартири (пункт 3 частини першої стаття 388 ЦК України). При цьому добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до попереднього набувача, в якого придбав майно,

про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Підстави, за яких підлягає витребуванню спірне майно в останнього набувача - ОСОБА_3 , виникли ще до укладення останнім у червні 2020 року договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24 червня

2020 року, який укладено між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , оскільки витребування майна із чужого незаконного володіння не потребує оспорювання договору,

на підставі якого воно було набуте останнім набувачем. Таке майно може бути витребуване у набувача в будь-якому разі за наявності підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, Закону України

«Про нотаріат», положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року

№ 296/5 (далі - Порядок № 296/5), а також урахував відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Суд першої інстанції послався на статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо права особи

на мирне володіння майном.

Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 16 025,40 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив помилкові висновки про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , так як відсутні правові підстави, зокрема, для витребування спірного майна у добросовісного набувача.

Районний суд не врахував, що приватним нотаріусом не було накладено заборону відчуження спірного майна, так як відповідні заяви від заінтересованих осіб, у тому числі, від ОСОБА_1 чи її законного представника, до нотаріуса не надходили.

Апеляційний суд указав, що поведінка ОСОБА_5 не є добросовісною, оскільки він знав про існування спільного заповіту подружжя. Проте, позивач не є власником спірного майна, а ОСОБА_5 , як титульний власник майна, відчужив його

ОСОБА_2 на законних підставах. Тому позивачка не набула права власності на квартиру, спірна квартира фактично вибула зі складу спадкового майна за спільним заповітом подружжя.

Останній набувач майна - ОСОБА_3 , є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки при купівлі квартири у ОСОБА_2 , за відсутності заборон на відчуження майна, він не знав і об`єктивно не міг би дізнатися про існування спільного заповіту подружжя, в якому, до того ж, не було вказано про спірну квартиру, а спадкова справа після смерті баби позивачки взагалі не заводилася. Квартира не може бути витребувана у добросовісного набувача.

Суд апеляційної інстанції застосував норми національного та міжнародного права, у тому числі, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, урахував прецедентну практику ЄСПЛ щодо права особи на мирне володіння майном, а також судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду у даній категорії справ. При цьому апеляційний суд з урахуванням рішень ЄСПЛ дослідив критерії законності втручання у право власності і не знайшов підстав для витребування майна в останнього добросовісного набувача.

Суд апеляційної інстанції здійснив розподіл судових витрат із урахуванням

вимог статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Якименко Ю. О., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року відзив представника

ОСОБА_3 - адвоката Шиманського В. М., повернуто заявникові без розгляду

на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Якименко Ю. О., мотивована тим, що суди зробили помилкові висновки про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , так як ОСОБА_5

і ОСОБА_6 10 квітня 2009 року склали на ім`я позивачки нотаріально посвідчений заповіт подружжя, згідно з яким вони заповіли останній все належне їм на праві власності майно, а це означає, що і належну їм спірну квартиру. Тобто ОСОБА_1 повинна була успадкувати квартиру

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 незаконно відчужив спірну квартиру ОСОБА_2 , який, у свою чергу, не мав права відчужувати квартиру ОСОБА_3 . Такі дії відповідачів порушили право позивача на спадкування майна померлих діда та баби, позбавили її права власності на спірну квартиру. При цьому ОСОБА_5 , відчуживши квартиру, фактично змінив як заповіт, так і правовий режим нерухомого майна,

так як квартира вибула з майна, обтяженого спільним заповітом подружжя. Він

не мав права розпоряджатися квартирою, відсутність окремої заборони

на її відчуження не має правового значення, оскільки квартира обтяжена заповітом.

ОСОБА_5 не відмовився від спільного заповіту подружжя у визначений законом спосіб (частина третя статті 1243 ЦК України).

Судові рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними не мотивовані.

ОСОБА_1 має право на витребування квартири в останнього набувача

(стаття 388 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій невірно застосували норми матеріального права, зокрема, статті 203, 205, 1243 ЦК України, не врахували відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1970 року (а. с. 119, т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2007 року ОСОБА_5

і ОСОБА_6 набули у спільну сумісну власність квартиру

АДРЕСА_1 (а. с. 114, 115, т. 1).

Право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_5 .

10 квітня 2009 року подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробило розпорядження, за яким все майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, де б воно не було і з чого б воно

не складалося, у тому числі, все те, що буде належати їм на праві спільної сумісної власності подружжя на день смерті, заповіли ОСОБА_1 .

При посвідченні заповіту приватним нотаріусом роз`яснено зміст статей 1241, 1243, 1254, 1257,1307 ЦК України. Приватним нотаріусом роз`яснено, що після смерті одного з подружжя частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив, нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного в заповіті подружжя, а у разі смерті останнього з подружжя право

на спадщину має спадкоємець - ОСОБА_1 . За життя дружини та чоловіка кожен із них має право відмовитися від заповіту і така відмова підлягає нотаріальному посвідченню (а. с. 16, т. 1).

Заповіт внесений приватним нотаріусом до Спадкового реєстру 10 квітня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (а. с. 17, т. 1).

Після її смерті неповнолітній спадкоємець - ОСОБА_1 , в особі законного представника, а також інший з подружжя - ОСОБА_5 , не звернулися

до нотаріуса із заявою про накладення заборони відчуження майна, зазначеного

у заповіті подружжя.

Згідно з витягом із Спадкового реєстру спадкова справа до майна померлої ОСОБА_6 не заводилася (а. с. 94, 95, т. 1).

18 червня 2011 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 (а. с. 109, т. 1).

Відповідно до інформаційної довідки департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Вінницької області у квартирі

АДРЕСА_1 зареєстровані: з 30 травня

2008 року - ОСОБА_5 , з 06 липня 2011 року - ОСОБА_7 ,

з 26 лютого 2013 року - ОСОБА_2 , з 29 жовтня 2019 року - ОСОБА_8 . Всі особи зняті з реєстрації 24 лютого 2021 року.

22 березня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області відкрито провадження у справі № 127/5061/17 за позовом ОСОБА_5

до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним (а. с. 18, 20-22, т. 1).

Ухвалою суду першої інстанції від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_5

до приватного нотаріуса, третя особа - ОСОБА_1 , у справі № 127/5061/17 залишено без розгляду (а. с. 19, т. 1).

22 грудня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 (а. с. 24, 112-113, т. 1).

24 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 (а. с. 23, 136-137, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .

Спадкова справа заведена до майна померлого ОСОБА_1 приватним нотаріусом на підставі заяви спадкоємця за спільним заповітом подружжя - позивача ОСОБА_1 . Дружина померлого - ОСОБА_4 також звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а. с. 96-98, 106, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Якименко Ю. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414

цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим

є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо спільного заповіту подружжя

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права

та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини

і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина друга статті 1220

ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України).

Подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому

на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка

у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить

до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право

на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини

та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя (стаття 1243 ЦК України).

Верховний Суд звертав увагу, що такий вид заповіту може бути складений лише конкретно визначеними суб`єктами, тобто особами, які перебувають

у зареєстрованому шлюбі.

За заповітом подружжя спадкодавці заповідають тільки те майно, що набуте ними у спільну сумісну власність. Предметом такого заповіту є майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і спадкування цього майна відбувається в декілька етапів: спершу успадковується частка у спільній сумісній власності одного з подружжя другим з подружжя, який його пережив, а після смерті останнього зазначене в заповіті майно успадковується спадкоємцями за заповітом. Тобто законом не передбачено право заповідачів на встановлення певних умов,

за наявності яких виникає право на спадкування іншим подружжям, позбавлення його права на спадкування, передбачення заповідального відказу тощо,

що дозволяється у випадку складання індивідуального заповіту (див.: постанова Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі № 761/22959/15-ц (провадження № 61-43св17)).

На вказаному також наголошено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які перебували в зареєстрованому шлюбі, 10 квітня 2009 року склали нотаріально посвідчений заповіт подружжя, яким заповіли все своє майно (спільну сумісну власність) онуці - ОСОБА_1 . У заповіті майно не конкретизувалося.

Предметом спору є, у тому числі, визнання за ОСОБА_1 права власності

у порядку спадкування за заповітом на квартиру

АДРЕСА_1 , яка належала її бабі й діду на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . Спадкова справа після її смерті

не заводилася.

Отже, частку ОСОБА_6 у спільній сумісній власності у силу норм ЦК України

і СК України успадкував її чоловік, який її пережив, - ОСОБА_5 .

У подальшому (2011 рік), ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із

ОСОБА_7 .

У 2017 році ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту подружжя (справа № 127/5061/17), проте ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області відповідний позов залишено без розгляду (а. с. 19, т. 1). Під час судового провадження арешт на спірну квартиру не накладався.

Щодо відчуження спірної квартири

Судами попередніх інстанцій встановлено, що після смерті ОСОБА_6 ,

ні ОСОБА_5 (інший з подружжя, спадкодавець) ні позивач (спадкоємець) (особисто або через свого законного представника) не зверталися до приватного нотаріуса з приводу накладення заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. При цьому слід звернути увагу, що за позовом ОСОБА_5 у суді тривалий час розглядався спір щодо оспорення спільного заповіту подружжя.

Вирішуючи питання накладення приватним нотаріусом заборони відчуження майна, судами вірно враховано положення статей 34, 73 Закону України «Про нотаріат», положення підпункту 2.1 пункту 2 глави 10 Розділу ІІ, підпункту 1.2 пункту 1 глави 15 Розділу ІІ, пункту 2 глави 15 Розділу ІІ, підпункту 3.3 пункту 3 глави 15 Розділу ІІ Порядку № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

і вказано, що нотаріус накладає заборону відчуження нерухомого майна на оригіналі заповіту подружжя при одержанні повідомлення про смерть одного з подружжя, які за життя склали спільний заповіт подружжя.

Так, у підпункті 3.3 пункту 3 глави 15 Розділу ІІ Порядку № 296/5 (у редакції, чинній на момент укладення першого договору купівлі-продажу спірної квартири) вказано, що накладання заборони щодо відчуження майна при одержанні повідомлення

про смерть особи, яка за життя склала спільний заповіт подружжя, вчинюється нотаріусом, яким заведено спадкову справу, на примірнику поданого нотаріусу заповіту, про що надсилається повідомлення нотаріусу, який посвідчив заповіт. Тобто має бути звернення іншого з подружжя до нотаріуса.

Тобто ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_1 (її законний представник) не зверталися до приватного нотаріуса після смерті ОСОБА_6 із заявою про накладення заборони відчуження спірної квартири, оригіналу заповіту нотаріусу не подавали.

Судами встановлено, що після досягнення повноліття ОСОБА_1 була обізнана про наявність заповіту подружжя, так як вона була учасником судової справи (відповідачем) за позовом ОСОБА_5 , який намагався оспорити заповіт

у судовому порядку (справа № 127/5061/17), брала активну участь у судовому процесі, заявляла певні процесуальні клопотання, оскаржувала в апеляційному порядку процесуальні ухвали тощо.

22 грудня 2018 року ОСОБА_5 відчужив спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, право власності

на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 . Останній у червні 2020 року відчужив квартиру ОСОБА_3 , який зареєстрував за собою право власності

на квартиру.

Суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави для відмови титульному власнику - ОСОБА_5 , у посвідченні договору купівлі-продажу квартири, який укладено з ОСОБА_2 , оскільки на спірну квартиру не було накладено заборони відчуження, спадкова справа не заводилася.

Верховний Суд погоджується з доводами позову й апеляційного суду про те,

що ОСОБА_5 діяв недобросовісно, відчужуючи квартиру, так як знав

про наявність спільного заповіту подружжя.

Проте апеляційний суд вважав за необхідне дослідити статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, урахувати прецедентну практику ЄСПЛ щодо права особи на мирне володіння майном, із чим Верховний Суд погоджується.

Щодо добросовісності останнього набувача - ОСОБА_9 .

24 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким право власності

на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Спадкова справа заведена приватним нотаріусом на підставі заяви ОСОБА_1 (позивачка). ОСОБА_4 (дружина) також звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Звернувшись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 , разом із іншим, просила суд витребувати у ОСОБА_3 на свою користь зазначену квартиру та визнати

за нею право власності на квартиру у порядку спадкування за заповітом. Апеляційний суд відмовив у цих вимогах, з чим суд касаційної інстанції погоджується.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України власнику належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того,

чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем

та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того,

чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах:

від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21),

від 28 вересня 2023 року у cправі № 911/229/22 (провадження № 12-50гс23)

та інших і ця правова позиція є незмінною, узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада

2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22)).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи,

яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 16 червня

2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 04 липня

2023 року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21 та інші).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388

ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна

(див.: пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що витребування спірного майна у ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем, відповідно до вимог

статті 388 ЦК України є неможливим.

Верховний Суд погоджується із вищезазначеним висновком суду апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право

на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати

про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним

від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див.: пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) та інші).

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом

та легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами,

які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач, внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку

з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський

проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява

№ 43768/07).

ЄСПЛ у рішенні від 11 січня 2024 року заява № 70445/13 у справі «Шмакова

проти України» у пунктах 15, 16, 17, 21 дійшов висновку про те, що у цій справі згідно з документами та інформацією, наданою заявницею, яку Уряд не оскаржував, завод не працював протягом багатьох років. Крім того, Суд зазначив, що під час першого розгляду позову прокурора національні суди наголосили, що відповідна земельна ділянка ніколи не використовувалася заводом і на ній не було споруд, які належали б заводу. Суд також зазначив, що Уряд не пояснив, чому, якщо існувала нагальна суспільна потреба у виділенні цієї землі для будівництва школи та дитячого садка, ця земельна ділянка стільки років не використовувалася, і чи така потреба усе ще існувала.

Така ситуація порушує питання за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції

у зв`язку з вимогою дотримання суспільних інтересів (див.: рішення ЄСПЛ у справі «Вассалло проти Мальти» (Vassallo v. Malta), заява № 57862/09, пункт 43,

від 11 жовтня 2011 року). При цьому Суд також розглядатиме пропорційність заходу.

Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу

між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника.

У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями).

Наведених міркувань достатньо для визнання Судом того, що за обставин цієї справи позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого.

Отже, позбавлення добросовісного набувача права власності на спірне нерухоме майно призведе до порушення положень статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року

у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні

з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно

за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Тобто, ОСОБА_3 , набуваючи у володіння спірне нерухоме майно, вочевидь,

за відсутності заборони відчуження майна, не знав і не міг знати про те,

що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у 2009 році склали заповіт подружжя, як і те, що ОСОБА_5 міг діяти недобросовісно при попередньому відчуженні квартири ОСОБА_2 .

Вказане спростовує посилання касаційної скарги на недобросовісність дій

ОСОБА_3 , так як позивачка іншого не довела, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Апеляційний суд проаналізував добросовісність дій ОСОБА_3 і критерії правомірності втручання у право мирного володіння майном.

Зазначені висновки апеляційного суду є мотивовані, з посиланням на дослідження трискладового тесту, який відповідає прецедентній практиці ЄСПЛ. Зокрема, положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Зокрема, у практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати

на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Ураховуючи викладене, обґрунтованим є висновок про неможливість витребування нерухомого майна у ОСОБА_3 , оскільки задоволення позову про витребування майна у цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому посилання заявника касаційної скарги на заповіт подружжя

й недобросовісність дій ОСОБА_5 (одного з попередніх власників) не впливає на відсутність підстав для витребування квартири у ОСОБА_3 , який

є добросовісним набувачем. Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Вищезазначені посилання у будь-якому випадку не можуть мати наслідком непропорційне втручання у нове право ОСОБА_3 та перекладати на нього усі негативні наслідки, оскільки задоволення позову покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє майном протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, оскаржуване судове

рішення апеляційного суду ухвалено за належної перевірки

добросовісності/недобросовісності набувача. Суд апеляційної інстанції вірно застосував статті 387, 388 ЦК України, положення статті 1 Першого Протоколу

до Конвенції.

Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, а тому відхиляються Верховним Судом.

Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу

ОСОБА_1 у позові просила суд, разом із іншим, визнати недійсними: нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 від 22 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної квартири від 24 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_2

та ОСОБА_3 .

Проте, позивачем також заявлено вимогу про витребування у ОСОБА_3 на свою користь зазначеної квартири та визнання за нею права власності на квартиру.

Цю вимогу апеляційний суд вирішив правильно, урахувавши норми національного та міжнародного законодавства, судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, прецедентну практику ЄСПЛ.

Відповідно до сталої та сформованої практики Великої Палати Верховного Суду власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи,

яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду:

від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19),

від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19),

від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21)

та інших.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вірно наголосив, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна

з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією.

Отже, позивачем було заявлено вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння, яку вирішено апеляційним судом, й у такому разі відсутня потреба в оспорюванні договорів, на підставі яких майно було набуте останнім набувачем.

Хоча суд апеляційної інстанції детально не акцентував увагу на цьому, проте наголосив про належний спосіб судового захисту при заявлені вимоги

про витребування майна із чужого незаконного володіння й зробив вірні висновки по суті спору. При цьому Верховний Суд ураховує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань

(частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки, за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на викладене, висновки апеляційного суду по суті вирішення позову

є вірними.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, а вказане не може бути правовою підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Зроблені судом апеляційної інстанції висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, висновки апеляційного суду у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи

не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди

з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення

без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (стаття 401

ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність

та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції не впливають.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване судове

рішення суду апеляційної інстанції - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якименко Юлії Олексіївни, залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк