ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/668/26 Справа № 182/5465/24 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2025 року у складі судді Кобеляцької Шаховал І.О. у цивільній справі № 182/5465/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про зобов`язання відновити кошти на рахунку та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до АТ КБ Приватбанк, на предмет зобов`язання відповідача відновити кошти на її рахунку та припинити нарахування відсотків та пені, та стягнення з відповідача на її користь грошових коштів в сумі 37 689,09 грн, обґрунтовуючи це тим, що 19 липня 2022 року, приблизно з 12.51 годині до 12.53 годин, невідома особа шахрайським шляхом, безперешкодно з боку служби безпеки банку, заволоділа коштами в сумі 30 298,32 грн за три зняття: 10 446,80 грн, 10 446,80 грн та 9 404,72 грн з її карткового рахунку у м.Кривий Ріг. Позивач одразу звернулась до Нікопольського районного управління поліції з заявою про шахрайські дії та викрадення коштів, яку було зареєстровано та внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000215 за ч.2 ст.190 КК України. Також позивач одразу звернулась на гарячу лінію АБ КБ «Приватбанк» та повідомила про зникнення коштів, але від оператора АБ «Приватбанк» отримала відповідь, що їй необхідно звернутись до поліції і що АБ «Приватбанк» нічим допомогти не може, зазначивши при цьому, що зняття коштів відбулось в м.Кривий Ріг. Під час зняття коштів у м. Кривий Ріг позивач територіально знаходилась у Нікопольському районі і її банківська картка знаходилась у неї. При цьому операційна система «Приват 24» не надсилала їй повідомлення про підтвердження зняття коштів, що, на думку позивача, свідчить про відсутність спрацювання системи безпеки банку. АБ КБ «Приватбанк» по її повідомленню про зникнення коштів cлужбового розслідування не проводило, а лише повідомили в телефонній розмові, що їм відома особа, яка здійснила шахрайські дії відносно неї, але вони нічого зробити по поверненню коштів не можуть. Також працівники банку повідомили її, що, згідно Умов банківського договору, саме клієнт несе відповідальність за всі операції і тому вона повинна повернути кошти, які в неї викрали шахраї. Станом на 14 червня 2023 року АБ «Приватбанк» нарахував заборгованість в розмірі 37689,09 грн, яка складається з: 30713,29 грн - поточна заборгованість та 6975,80 грн - відсотки за користування кредитом. На даний час АБ КБ «Приватбанк» повідомив її, що оскільки викрадені кошти є кредитними, тому за нею рахується як заборгованість за отриманим кредитом, так і за нарахованими на цю заборгованість відсотками. Позивач вказує, що своєї банківської картки не втрачала, ніколи стороннім особам не передавала пін-коди та інші банківські дані нікому не розголошувала. Тобто, своїми діями не сприяла незаконному використанню інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції, не давала банку розпорядження на списання коштів, а саме - не отримувала смс-повідомлення з кодом та не вводила його, не передавала свою сім-карту третім особам, та, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила про це банк і правоохоронні органи. Вважає свої майнові права порушеними з боку відповідача, які належить захистити по суду (а.с.1-4).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2025 року Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 37 689,09 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн (а.с.72-77).

Рішення суду мотивовано тим, що тільки клієнт може ініціювати списання коштів з його банківського рахунку, а банк, в свою чергу, зобов`язаний ідентифікувати його особу. Відповідачем не доведено належними доказами того факту, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з використання ПІН-коду, які стали підставою для використання кредитних коштів на рахунку, щоб на зняту суму коштів нараховувати відсотки за умовами кредитного договору, враховуючи своєчасність повідомлення позивачем банк про несанкціоноване списання коштів, які вона не здійснювала. При цьому суд вважав, що саме банк повинен в даному випадку нести відповідальність за такі операції та повертати вкрадені третіми особами з рахунку позивача кошти у розмірі 37 689,09 грн та саме таким способом захисту порушеного права позивача як стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ Приватбанк звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимоги, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано того, що письмового звернення щодо факту шахрайських дій, який мав місце 19 липня 2022 року, від позивача до банку не надходило, а було лише повідомлення на Гарячу лінію банк на номер 3700, яке прослухано співробітниками НОКЦ банку 21 липня 2022 року. Служба безпеки отримала від позивача повідомлення про події, які передували списанню коштів, а саме, оформлення ОСОБА_1 послуги безкоштованої доставки через торговельну площадку IZI, шляхом внесення на інтернет-сторінці даних картки з її номером, строком дії та CVVкодом, після чого і почались списання коштів з картки позивача НОМЕР_1 . Відповідач зазначає, що ним було з`ясовано, що кошти з рахунку позивача переказувались на картку НОМЕР_2 , що оформлена на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованому у м. Кривий Ріг, на загальну суму 29 133 грн (комісія 1 165,32 грн) за відсутності платіжної картки та з введенням вірного ПІН-коду картки позивача.

Скаржник наголошує, що в ході перевірки встановлено, що несанкціонований вхід в акаунт Приват24 клієнта ОСОБА_1 став можливим через компрометацію клієнтом конфіденційних даних (фінансовий номер не змінювався, вхід в акаунт Приват24 здійснено шляхом коректного вводу логіну та паролю). Також скаржник зазначає, що такий вхід та компрометація конфіденційних даних виникли внаслідок переходу клієнта за фішинговим посиланням в мережі інтернет, з подальшим внесенням вказаних даних у відповідну форму. Таким чином зловмисники отримали доступ до акаунту Приват24 клієнта ОСОБА_1 та здійснили несанкціонованиі шахрайські операції по картковому рахунку клієнта та заволоділи коштами позивача. Це стало можливим через порушення клієнтом Умов і правил надання банківських послуг, до яких позивач приєдналась, підписавши Заяву про приєднання до Умов і Правил надання послуг від 28 квітня 2021 року, що є порушення з боку позивача положень ст. 38, 87 ЗУ Про платіжні послуги. В цьому випадку саме клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування цієї платіжної картки. Позивач повідомила банк про неправомірні дії щодо її кредитного карт-рахунку вже після проведення операцій. Скаржник також зазначає, що, кошти, якими, нібито, заволоділи шахраї, не є особистими коштами позивача та їй не належать, а є кредитними коштами, наданими банком у користування, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув кошти з банку на користь позивача (а.с.80-84).

ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у вересні 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу АТ КБ Приватбанк, де зазначила, що своєчасно повідомила банк про незаконне списання коштів з її карткового рахунку, нікому не передавала банківських даних своєї картки та інформацію не розголошувала, при цьому, не отримувала жодного смс-повідомлення від банку про те, що відбувається списання коштів. Також позивач зазначила, що в той же день звернулась як до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій з її рахунком, так і повідомила банк про несанкціоноване списання коштів, враховуючи, що позивач знаходилась у Нікопольському районі Дніпропетровської області, а списання коштів відбувалось у м. Кривий Ріг. Також наголошує на тому, що скаржник умисно робить підміну понять, що заява з особистими анкетними даними та її підписом є кредитним договором, адже у цій заяві не зазначено порядок отримання коштів, термін дії договору та розмір відсоткової ставки, що виключає можливість вважати таку заяву договором, при цьому позивач вважає, що її винних дій у такому списанні коштів немає. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с.105-108).

В ході розгляду апеляційної скарги АТ КБ Приватбанк, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року (а.с.122,123), матеріали цивільної справи №182/5465/24 повертались до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення, оскільки судовим рішення від 11 липня 2025 року розглянуто лише вимогу щодо стягнення коштів з відповідача на користь позивача, тоді як позивачем ОСОБА_1 заявлялись вимоги ще і про зобов`язання відповідача відновити кошти на її рахунку, припинивши нарахування відсотків та пені.

На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року додатковим рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2025 року ухвалено додаткове рішення по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, де викладено резолютивну частину рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2025 року в наступній редакції:

«Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів - задоволено».

«Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 37 689,09 грн».

«Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» відновити кошти на рахунку ОСОБА_1 , припинивши нарахування відсотків та пені».

«Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн» (а.с.127-129).

Додаткове рішення у справі мотивовано тим, що суд, при ухваленні рішення, в резолютивній його частині вирішив питання щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 37 689,09 грн. Однак, що стосується заявленої вимоги про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» відновити кошти на рахунку позивачки, припинивши нарахування відсотків та пені, то суд першої інстанції вважав встановленим, що дані вимоги є фактично взаємопов`язаними, оскільки є наслідком задоволення вимог щодо безпосереднього стягнення коштів, які є предметом розгляду.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду від 11 липня 2025 року та додаткове рішення від 21 листопада 2025 року скасувати із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2006 року між позивачкою та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір б/н, тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія, картка «Універсальна» та позивачці було надано кредитну картку та відкрито кредитний рахунок. 19 липня 2022 року, приблизно з 12.51 години до 12.53 години, невідома особа шахрайським шляхом, безперешкодно з боку служби безпеки банку, заволоділи коштами в сумі 30 298,32 грн за три зняття: 10 446,80 грн, 10 446,80 грн та 9 404,72 грн з карткового рахунку, який належить позивачці по справі.

Нікопольським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області за заявою позивача про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, відомості про кримінальне правопорушення внесені в ЄРДР №0000215 за правовою кваліфікацією ч.2 ст.190 КК України.

Після вчинення відносно позивачки шахрайських дій, вона одразу ж звернулась з заявою до АТ КБ «ПриватБанк» з метою проведення розслідування та встановлення винних осіб, з-за халатності яких було здійснено списання грошових коштів з її банківських карток. Однак, відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» було надано відповідь, що, згідно Умов банківського договору, саме клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на Картці даних до моменту звернення клієнта в банк та блокування картки.

На даний час, викрадені кошти рахуються за позивачкою як її заборгованість за отриманим кредитом та на них нараховуються відсотки.

При цьому колегією суддів встановлено, що скаржником не заперечувалось, що при перевірці Службою Безпеки ПриватБанку встановлено, що 19 липня 2022 року з картки ОСОБА_1 за номером 578700 через термінал самообслуговування ПриватБанк ТС210117 (м. Кривий Ріг, пр-т Металургів, 42А, Варус) здійснені перекази на картку НОМЕР_2 грошових коштів на загальну суму 29 133 грн (комісія 1 165,32 грн) трьома траншами: о 12:51:12 на суму 10045 грн (комісія 401,80 грн), о12:52:28 на суму 10045 грн (комісія 401,80 грн), о 12:53:23 на суму 9043 грн (комісія 361,72 грн). Також Службою Безпеки банку встановлено, що картка 358292 належить клієнту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 , електронний паспорт НОМЕР_5 виданий 04 листопада 2021 року органом 1228, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Про таке відповідач зазначав як у клопотанні про заміну неналежного відповідача у суді першої інстанції, так і у поданому у листопаді 2024 року відзиві на позов ОСОБА_1 (а.с.38,42,43). Аналогічні пояснення та визнання цих обставин зазначені скаржником і у апеляційній скарзі, що, в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Разом з цим колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою №3904 від 25 листопада 2020 року про реєстрацію місця проживання особи (а.с.11).

28 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.27-36).

Враховуючи, що позивач не заперечує проти отримання кредитної картки за цією заявою, колегія суддів вважає доведеним, що між сторонами спору встановлено реальне існування договірних відносин, що пов`язані з кредитними відносинами та надання послуг банком з обслуговування кредитної картки позивача.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин та задовольняючи повністю позовні вимоги ОСОБА_1 рішенням від 11 липня 2025 року та додатковим рішенням від 21 листопада 2025 року, суд першої інстанції встановив, що 19 липня 2022 року дійсно відбулось несанкціоноване списання грошових коштів з кредитної картки ОСОБА_1 , що доведено позивачем належними доказами та не спростовано відповідачем, при цьому суд першої інстанції вважав що стягнення коштів з відповідача на користь позивача та відновлення коштів на рахунку позивача, із зобов`язанням банка припинити нараховувати відсотки та пеню на цю суму є фактично взаємопов`язаними.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Доводи скаржника щодо розголошення позивачем персональних даних, без яких неможливо через систему захисту банку зняти кошти іншою особою, колегія суддів не приймає до уваги, адже скаржником як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги не надавались докази на спростування тверджень позивача, не проводилась документальна перевірка платіжних операцій, про які позивач повідомила відповідача, а проведення перевірки Службою Безпеки банку наданої позивачем інформації лише підтверджує, що такі втручання в проведення операцій з грошовими коштами позивача, які, до того ж є кредитними, з боку інших осіб мали місце.

Колегія суддів відзначає, що у справах цієї категорії спорів саме банк повинен доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для настання несприятливих наслідків для споживача.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 190/2037/23 (провадження № 61-12247св24).

Доводи скаржника, що саме на позивача покладається відповідальність у таких випадках колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, про що наголошує скаржник, як і перехід позивачем а фішинговим посиланням, як про це зазначено в апеляційній скарзі, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що не спростовано скаржником при розгляді його апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів вважає, що позивач при переході за таким посиланням не знала та не могла знати про настання відповідних наслідків, будучи безпосередньо переконаною, що обслуговується банком належним чином. Однак, відповідач не надав письмового підтвердження, що при здійсненні спірних операцій по картці позивача, ним було відправлено на фінансовий номер позивача відповідне повідомлення про таке списання.

За змістом статей 316-320, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

За приписами ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною третьою цієї статті, Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Нормою частини першої статті 1071 ЦК України передбачено, що банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта.

Положенням ст. 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій передбачена статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги».

Так, згідно з частиною першою цієї статті, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо недоведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.

Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків (частина 2 статті).

Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.

Згідно з частиною восьмою цієї статті, надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача, помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг.

Частиною 12 цієї статті передбачено, що надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).

Частиною 12 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини 20 цієї статті, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно зі статтею 67 цього Закону, надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.

Система захисту інформації має забезпечувати цілісність, конфіденційність, доступність та простежуваність інформації, що формується, обробляється, передається та зберігається під час виконання платіжних операцій, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги щодо захисту інформації.

У разі виявлення порушень законодавства щодо захисту інформації, що містять ознаки вчинення злочину, надавачі платіжних послуг зобов`язані повідомити про це відповідні правоохоронні органи.

Працівники надавачів платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги законодавства щодо захисту інформації під час виконання платіжних операцій, зберігати таємницю надавача платіжних послуг (або іншу інформацію з обмеженим доступом) та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту такої інформації, несуть відповідальність за неналежне використання та зберігання засобів захисту інформації, що використовуються під час виконання платіжних операцій, а також за розголошення персональних даних користувачів та інформації, що може бути віднесена до банківської таємниці чи таємниці надавача платіжних послуг, відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.

Аналогічна норма міститься в п.140 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164, згідно з якою до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.

За приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено обставин, які безспірно свідчать про те, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, як і не доведено доказами беззаперечного втручання позивача в проведення списання коштів з її рахунку.

Доводи скаржника про те, що грошові кошти, які незаконно було списано з карткового рахунку позивача за кредитом, не є її власністю, а є лише коштами для користування, колегія суддів до уваги не приймає, адже, враховуючи наявність договірних відносин, кошти, які передані на картковий рахунок клієнта банком стають його особистою власністю, однак з наявністю обов`язку їх повернення за певних умов.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми 37 689,09 грн, оскільки розмір коштів, які списано за несанкціонованими переказами 19 липня 2022 року та який визнано відповідачем, становить 30 713 грн, тобто, о 12:51:12 відбулось списання коштів на суму 10045 грн (комісія 401,80 грн), о12:52:28 на суму 10045 грн (комісія 401,80 грн), о 12:53:23 на суму 9043 грн (комісія 361,72 грн), а тому заявлений у вимогах позивача розмір грошових коштів, які перебували 19 липня 2022 року станом на 12:51 год, є не підтвердженим належними доказами.

Крім цього належить відзначити, що колегія суддів не погоджується з висновками, які допустив суд першої інстанції у додатковому рішенні, зазначивши про фактичну взаємопов`язаність вимог позивача про стягнення коштів, як заборгованості відповідача перед позивачем, та про зобов`язання відповідача відновити кошти на рахунку позивача, припинивши нарахування відсотків та пені.

Так, в даному випадку у даній категорії справ належним способом захисту буде зобов`язання відповідача відновити кошти на рахунку позивача, припинивши нарахування відсотків та пені, адже встановлені обставини свідчать про порушення майнових прав позивача з боку відповідача саме шляхом неконтрольованого незаконного списання коштів з кредитного рахунку позивача без її на те згоди, що є відповідальністю відповідача перед позивачем.

Натомість, за своєю юридичною суттю стягнення суми - це примусове виконання зобов`язання (боргу, шкоди), тоді як відновлення (повернення) передбачає реституцію, тобто повернення сторін у початковий стан, зокрема, після скасування рішення.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. Пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Колегія суддів доходить висновку, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, що у даний правовідносинах належним та ефективним способом захисту є відновлення стану, який передував порушенню майнових прав позивача, тобто, зобов`язання відповідача відновити залишок коштів по картці № НОМЕР_1 ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 30 713 грн, що перебували станом на 19 липня 2022 року на картці № НОМЕР_1 , тобто, до вчинення з 12.51 год до 12.53 год 19 липня 2022 року транзакцій через термінал самообслуговування ТС210117 АТ КБ Приватбанк, з припиненням нарахування відсотків та пені на вказану суму.

В частині вимог про стягнення коштів належить відмовити внаслідок обрання позивачем неналежного способу захисту її порушеного права.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги лише в частині скасування рішення суду першої інстанції повністю, однак з інших підстав.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, приймаючи частково доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду від 11 липня 2025 року та додаткове рішення 21 листопада 2025 року постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Разом з цим, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат перегляду рішення суду першої інстанції від 11 липня 2025 року та, як наслідок, скасування додаткового рішення 21 листопада 2025 року з частковим задоволенням позовних вимог позивача, колегія суддів вважає за необхідне стягнути судовий збір за подання позову про захист прав споживачів з відповідача на користь держави у розмірі 1211,20 грн, оскільки, в силу ст. 22 ЗУ Про захист прав споживачів, позивач ОСОБА_1 є звільненою від такою сплати судового збору, а ст. 141 ЦПК України передбачено в такому випадку стягнення судового збору з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2025 року та додаткове рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про зобов`язання відновити кошти на рахунку та стягнення коштів задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк відновити залишок коштів по картці № НОМЕР_1 ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 30 713 грн, що перебували станом на 19 липня 2022 року на картці № НОМЕР_1 , тобто, до вчинення з 12.51 год до 12.53 год 19 липня 2022 року транзакцій через термінал самообслуговування ТС210117 АТ КБ Приватбанк, з припиненням нарахування відсотків та пені на вказану суму.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 24 лютого 2026 року.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна