ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 березня 2026 року місто Київ.

Справа № 757/39882/24-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2063/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В, Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в інтересах якого діє Тараненко Ольга Юріївна, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року (ухвалено у складі судді Гуртової Т. І., дата складення повного тексту рішення - 28 липня 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання наказу про звільнення незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом до ДП «Ліси України».

Позов обґрунтовано тим, що з 16 січня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді директора департаменту безпеки ДП «Ліси України». Наприкінці робочого дня 06 червня 2024 року його викликали до департаменту персоналу та повідомили про звільнення, при цьому його не було ознайомлено із наказом про звільнення, не надано довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Протягом тривалого часу позивач не отримав від відповідача зазначених документів.

Згідно з відомостями про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб, сформованих 31 липня 2024 року та отриманих через електронний кабінет Пенсійного фонду України, ОСОБА_2 звільнено з посади директора департаменту безпеки ДП «Ліси України» наказом № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Позивач посилався на те, що не було досягнуто домовленості між ним та роботодавцем на його звільнення за угодою сторін.

Копію оскаржуваного наказу позивач станом на дату подачі позову не отримав, у зв`язку з чим відлік строку для подання позову не розпочався.

Позивач вважає звільнення незаконним, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Просиввизнати незаконним та скасувати наказ Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 06.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту безпеки Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»;стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 07 червня 2024 року по день фактичного допуску до роботи з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконним та скасувано наказ Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 05 червня 2024 року № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту безпеки Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 07 червня 2024 року.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 червня 2024 року по 28 липня 2025 року у сумі 11 772 468,20 грн (одинадцять мільйонів сімсот сімдесят дві тисячі чотириста шістдесят вісім гривень 20 копійок) з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в дохід держави судовий збір у сумі 16 351,20 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць у розмірі 872 034,68 грн (вісімсот сімдесят дві тисячі тридцять чотири грн 68 копійок) допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач, державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в інтересах якого діє Тараненко О.Ю., 08 серпня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову про визнання наказу про звільнення незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначав, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати.

Вказує, що судом не взято до уваги різні позиції позивача щодо заяви на звільнення, як ініціювання звільнення позивачем, що була зазначена ним у позові та відповіді на відзив, проте це є суттєвим фактом у даному спорі, оскільки заява про звільнення за угодою сторін, яка і була підставою винесення наказу про звільнення позивача з роботи є підтвердженням здійснення волевиявлення позивача на припинення трудового договору.

Звертає увагу, що судом не взято до уваги та не враховано те, що заява, оригінал якої був наданий самим позивачем у судових засіданнях і підтверджено самим позивачем, була написана ним власноручно, заява містить всі реквізити та дані (зокрема, підставу та дату звільнення), які мають бути зазначені і щодо яких має бути досягнута згода сторін у випадку звільнення працівника з роботи на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначає, що судом під час винесення рішення не враховано наявність резолюції керівника, як згоди на звільнення та прийняття управлінського рішення у вигляді наказу на доповідній записці директора Департаменту з персоналу ОСОБА_3 на ім`я Генерального директора ДП «Ліси України» ОСОБА_16, якою йому було доведено до відома, що директором Департаменту безпеки ОСОБА_1 було надано написану від руки заяву про звільнення з посади за угодою сторін, датовану 05 червня 2024 року. Повідомлено, що у заяві зазначено прохання ОСОБА_1 звільнити його за угодою сторін 06 червня 2024 року та повідомлено, що оскільки згідно з законодавством підстава звільнення, зазначена у заяві (угода сторін), вимагає досягнення домовленості між працівником та роботодавцем про час та умови звільнення, висловлене прохання відносно прийняття рішення щодо питання порушеного у заяві.

Стверджує, що судом не враховано при винесенні рішення також те, що 06 червня 2024 року, тобто в день звільнення - останній робочий день, що було узгоджено між працівником і роботодавцем (дата звільнення ідентична і в заяві на звільнення, і в наказі), ОСОБА_1 був присутній на робочому місці, що підтверджується також Табелем обліку використання робочого часу (копія якого міститься в матеріалах справи), позивачу надавався в останній робочий день наказ про звільнення для ознайомлення, а також копія наказу, про що він відмовився ставити підпис, що підтверджується Актом від 06червня 2024 року про відмову ознайомлення з наказом.

Вказує, що судом не враховано той факт, що ОСОБА_1 не виходив на роботу з 07 червня 2024 року, що підтверджується Табелем обліку використання робочого часу (копія якого міститься в матеріалах справи) та не заперечувалося самим позивачем. Судом не з`ясовано, з яких підстав позивач не виходив на роботу.

Зазначає, що судом при прийнятті судового рішення не застосовано норму статті 233 КЗпП України. У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 в справі № 758/9773/15-ц зазначено: «…строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, дійшов правильного висновку про те, що між працівником та роботодавцем не було досягнуто згоди на звільнення за угодою сторін, відповідно до п.1, ч.1 ст.36 КЗпП України, а також позивачем не пропущений строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав.

Суд надав вірну оцінку відсутності у роботодавця оригіналу заяви про звільнення працівника, відсутність резолюції керівника на копії заяви про звільнення, що надавалась суду роботодавцем, та вірно не врахував, резолюцію керівника на доповідній записці, оскіцльки не можливо встановити ні час складання такої доповідної, ні час проставлення на ній резолюції , також суд вірно врахував покази свідка ОСОБА_4 , який пояснив, що коли в нього погоджували звільнення позивача, серед документів була відсутня доповідна з резолюцією керівника на звільнення позивача.

Щодо строку звернення, то суд вірно констатував, що роботодавець не надав доказів вручення позивачу наказу про звільнення. З урахуванням показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - працівників відділу кадрів, (які підписували акт про відмову), вірно не прийняв акт про відмову отримати наказ про звільнення, як належний та допустимий доказ такої відмови.

В судових засіданнях апеляційного суду 20 січня 2026 року, 10 лютого 2026 року та 03 березня 2026 року представник відповідача ОСОБА_7 доводи скарги підтримала. Представник позивача ОСОБА_8 заперечував проти задоволення скарги.

Позивач в судовому засіданні 10 лютого 2026 року заперечував проти задоволення скарги та пояснив,що написав заяву про звільнення в своєму кабінеті під диктовку начальника по роботі з перчоналом ОСОБА_9 , проте не віддавав йому оригінал заяви, яка залишалась в нього в кабінеті. Войцехівський сфотографував його заяву для подальшого погодження . Також позивач пояснив, що йому не вручали наказ про звільнення і він не відмовлявся від отримання наказу. Про те, що його звільнили йому повідмив увечері 06 червня 2024 року ОСОБА_9 та сказав, що направлять наказ поштою, тому він і не виходив більше на роботу.

Оскільки наказ про звільнення йому так і не був направлений він звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав.

Заслухавши пояснення представників сторін, позивача по справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що:

«згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 29 червня 2018 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) вказано, що:

«розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Підстави відступити від цих висновків судом не встановлено.

З матеріалів справи вбачається, та судом встановлені такі обставини:

ОСОБА_1 з 16.01.2023 по 06.06.2024 перебував у трудових правовідносинах з державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» та працював на посаді директора Департаменту безпеки ДП «Ліси України».

Наказом відповідача від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено 06.06.2024 із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення у наказі вказано заяву ОСОБА_1 від 05.06.2024.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав встановленим, що між працівником та відповідачем не було досягнуто згоди про звільнення позивача за угодою сторін та позивачем не пропущено строк для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗп П України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду щодо незаконності звільнення працівника відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

У позовній заяві та відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив, що заяву про звільнення за угодою сторін він написав 05.06.2024, але не подавав її на розгляд роботодавцю та оригінал заяви залишився у нього. Аналогічні пояснення позивач надав і апеляційному суду. Вказує, що на оригіналі заяви відсутні вхідний штамп, реєстраційний номер та дата, а отже, вказане підтверджує той факт, що він не здійснив дії щодо свого волеявиявлення на звільнення. Внаслідок чого вважає, що не здійснив власного волевиявлення щодо звільнення за угодою сторін. Крім того, на оригіналі заяви відсутня резолюція керівника ДП «Ліси України» ОСОБА_10 , що свідчить, на його думку, про відсутність згоди роботодавця, а отже, угода сторін про звільнення не досягалась, а тому звільнення є незаконним.

Позивач зазначає, що 06.06.2024 дізнався про своє звільнення зі слів директора департаменту з персоналу ОСОБА_9 , який йому повідомив, що його було звільнено, та що копію наказу про звільнення та повідомлення про нараховані суми при звільненні він отримає поштою. ОСОБА_1 зазначив, що станом на момент звернення до суду з позовом так і не отримав копію наказу про своє звільнення. Лише 17.10.2024, отримавши копію відзиву на позовну заяву, в додатках до якого був наказ від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 », він з ним ознайомився, та про факт ознайомлення повідомив відповідача, направивши йому цінного листа з описом вкладення.

З доданих до відзиву документів також вбачається, що з пояснень ОСОБА_9 , Директора департаменту з персоналу, оригінал заяви ОСОБА_1 від 05.06.2024 був під проектом наказу про звільнення, однак під час візування проекту наказу, з пояснень ОСОБА_9 , ОСОБА_1 забрав у нього оригінал цього наказу. До матеріалів відзиву відповідач надав копію заяви ОСОБА_1 від 05.06.2024, яка не містить вхідного номеру та дати, а в лівому верхньому куті є підпис Генерального директора ОСОБА_11 та дата «05.06.2024».

На підтвердження правомірності наказу про звільнення відповідач надав копію заяви позивача, датовану 05.06.2024, на якій у лівому верхньому куті стоїть дата 05.06.2024 та підпис, який за твердженням відповідача є підписом керівника ДП «Ліси України» ОСОБА_10 . Дана копія заяви також не містить вхідного номеру та дати, вхідного штампу. Суд зазначає, що на копії заяви є лише підпис керівника відповідача без відповідної резолюції - «до наказу» або «згоден/не згоден» тощо.

В суді першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_9 , який пояснив наступне. Напередодні дня звільнення ОСОБА_1 йому зателефонував керівник ДП «Ліси України» ОСОБА_10 та сказав, що ОСОБА_1 має намір звільнитись та попросив допомогти йому в оформленні відповідних документів. Після цієї розмови ОСОБА_9 домовився з ОСОБА_1 , що зайде до його кабінету. Свідок зазначив, що зайшов до кабінету ОСОБА_1 на десятий поверх з прикладом заяви на звільнення за угодою сторін. ОСОБА_1 при свідку написав заяву на звільнення та віддав її ОСОБА_9 . У подальшому свідок зробив фотокопію цієї заяви та віддав на реєстрацію і написав доповідну записку на ім`я генерального директора про надходження заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін та проханням прийняти управлінське рішення. Після цього, з проектом наказу про звільнення, завізованим свідком, доповідною запискою та заявою на звільнення, свідок зайшов до кабінету ОСОБА_4 для візування проекту наказу. ОСОБА_4 спитав у свідка чи це погоджено генеральним директором, на що свідок відповів, що так, є його доповідна записка. Під час знаходження у кабінеті ОСОБА_4 на мобільний телефон свідка зателефонував ОСОБА_1 та спитав у нього де він та чи можна подивитись на проект наказу. Після виходу з кабінету ОСОБА_4 він зустрів ОСОБА_1 , який забрав у нього заяву на звільнення та пішов, а на заперечення свідка, що треба писати заяву про відкликання заяви, махнув рукою та сказав, що звільнятись не буде. На уточнююче питання представника відповідача свідок підтвердив, що заяву ОСОБА_1 написав в його присутності. На питання представника відповідача яким чином була отримана згода генерального директора на звільнення свідок відповів, що він зробив доповідну на ім`я генерального директора, на якій генеральний директор написав фразу «до наказу», а в цей момент відділ кадрів робив проект наказу на звільнення. На питання представника відповідача чи подавалась заява позивачем про відкликання заяви про звільнення, свідок відповів, що не подавалась.

На уточнююче питання представника позивача підтвердив, що під проектом наказу була його доповідна записка на ім`я генерального директора стосовно питання звільнення ОСОБА_1 . На питання чи було проведено службове розслідування по даному інциденту відповів, що не було. На питання навіщо ОСОБА_9 писав доповідну записку він відповів, що в даному випадку звільнявся директор департаменту. Свідок на питання представника позивача підтвердив, що сфотографував заяву позивача на звільнення. На запитання суду, чому відсутній штамп на заяві позивача про звільнення, свідок повідомив, що на таких заявах не ставиться штамп. Повідомив на запитання суду, що на оригіналі заяви фразу «до наказу» написала ОСОБА_12 , начальник відділу по роботі з персоналом, і вона ж зробила копію заяви. Повідомив, що поки ОСОБА_12 робила наказ про звільнення, він написав доповідну та погодив її у генерального директора. На уточнююче питання суду повідомив, що з проектом наказу, доповідною та оригіналом заяви пішов до ОСОБА_4 візувати наказ. На уточнююче питання суду свідок підтвердив, що ОСОБА_10 поставив підпис та дату 05.06.2024 на копії заяви ОСОБА_1 , а не на оригіналі. На уточнююче питання представника позивача ОСОБА_9 повідомив, що в момент погодження проекту наказу про звільнення резолюції генерального директора ні на оригіналі заяви ні на її копії не було. Віза була проставлена лише на доповідній записці ОСОБА_9 , адресовану генеральному директору. На питання представника позивача коли було підписано наказ про звільнення свідок відповів, що дату не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_4 повідомив суду першої інстанції , що 05.06.2024 до нього в кабінет зайшов. ОСОБА_9 з проектом наказу про звільнення ОСОБА_1 , під яким була заява останнього про звільнення за угодою сторін. Він завізував даний проект наказу та віддав його ОСОБА_13 . На питання представника позивача зазначив, що під проектом наказу не було доповідної записки ОСОБА_9 , яка була б адресована генеральному директору щодо вирішення питання звільнення ОСОБА_1 . На заяві ОСОБА_1 була відсутня резолюція та підпис керівника підприємства. На питання суду яким чином відбувається процедура погодження наказів про звільнення, чи завжди пишуться доповідні записки до заяв, свідок повідомив, що не може відповісти точно на це питання, оскільки це повноваження департаменту з персоналу. Повідомив, що зазвичай готується проект наказу, а вже після всі документи подаються генеральному директору, який ставить резолюції та підписи, в т.ч. на наказі.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на те, що судом першої інстанції не вірно відображені покази свідків та відповіді на уточнюючі запитання.

Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не висловив свого волевиявлення на його звільнення ні в усній ні в письмовій формі.

Суд вірно, врахував , що у роботодавця відсутній оригінал заяви на звільнення позивача, а наказ про звільнення готувався за фотокопією заяви, зробленою свідком ОСОБА_9 .

Таким чином, суд встановив, що позивач не подав заяву на розгляд роботодавця про своє звільнення.

Доводи представника відповідача про те, що згода на звільнення за п.1 ч.1ст. 36 КЗпП працівником могла бути висловлена і усно, а тому наявність оригіналу заяви не має значення, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що роботодавцем не доведено надання позивачем усної згоди на його звільнення та ініціювання позивачем свого звільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач висловив свою згоду на звільнення за угодою сторін написавши заяву, в якій зазначив дату свого очікуваного звільнення, яку віддав начальнику департаменту по роботі з персоналом і роботодавець погодився на таке звільнення, про, що свідчить резолюція керівника на доповідній записці, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що оцінюючи докази в їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновками суду, про те, що роботодавцем належними та допустимими доказами не було спростовано, що оригінал заяви про своє звільнення позивач не подавав, і така заява залишилась в нього в кабінеті. В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що в нього з керівником відповідача відбулась розмова, в якій керівник йому повідомив про своє не бажання, щоб він продовжував працювати на займаній посаді. Так як він не бажав звільнятись і надіявся , що керівник перестане наполягати на його звільненні і передумає, заява на звільнення, яку йому продиктував начальник кадрів залишалась у нього, а той зробив лише фотокопію заяви. В подальшому його звільнення відбувалось лише на підставі копії заяви.

Позиція позивача узгоджується з тим, що у відповідача відсутній оригінал заяви позивача. На оригіналі заяви про звільнення, наданої працівником, резолюція керівника , яка б свідчила про погодження звільнення працівника відсутня. Така резолюція про згоду керівництва на звільнення міститься на доповідній записці, щодо якої роботодавцем не доведено ні час складання такої доповідної ні час проставлення резолюції (згоди керівник на звільнення) З огляду на показання свідка ОСОБА_4 , який як юрисконсульт візував та погоджував звільнення, до документів які йому надав ОСОБА_9 така доповідна не долучалась, суд першої інстанції вірно встановив не досягнення між працівником та роботодавцем угоди на звільнення за згодою сторін.

Колегія констатує, що обставини, які встановлено в даній справі відрізняються від обставин, встановлених судом у справах, в яких Верховний Суд, виходив з того, що одноосібне відкликання працівником своєї заяви на звільнення за угодою сторін не скасовує таку угоду за відмови роботодавця продовжувати трудові відносини з працівником.

В даній справі суд вважає доведеним, що позивач не подав роботодавцю заяву про своє звільнення за угодою сторін. Звільнення є незаконним, так як проведено по фотокопії заяви, яка працівником не подавалась на розгляд роботодавцю, тобто за відсутності його волевиявлення та ініціювання процесу звільнення.

До показів свідка ОСОБА_9 , який очолює департамент по роботі з персоналом, який підтвердив, що оригінал заяви деякий час 05 червня 2024 року перебував у нього, а потім був забраний працівником, колегія суддів відноситься критично, оскільки такий свідок перебуває в трудових відносинах на керівній посаді і зацікавлений у вирішенні спору на користь відповідача, а крім того, покази вказаного свідка не узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_4 щодо переліку документів, які надавались такому свідку для візування проекту наказу про звільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позивача різні позиції щодо подання ним заяви на звільнення у позові та у відповіді на відзив є безпідставні, оскільки позивач як у позові так і у відповіді на відзив наполягає на недосягненні між працівником та роботодавцем угоди про звільнення позивача за згодою сторін. В позовній заяві а.с. 5 позивач посилається на те, що він не ініціював свого звільнення. У відповіді на відзив а.с. 135 позивач також зазначає про те, що він не здійснював волевиявлення та не надавав роботодавцю заяву про своє звільнення ні Генеральному директору ні директору департаменту з персоналу ОСОБА_14 .

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск працівником, строку, передбаченого ст. 233 КЗпП для звернення до суду за захистом своїх прав, то колегія суддів відхиляє такі доводи з огляду на таке.

За твердженням відповідача з наказом про звільнення позивача було ознайомлено в день звільнення 06.06.2024, а позов подано до суду 03.09.2024, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду, що є підставою для відмови в позові.

У відзиві на позов відповідач зазначав, що в день звільнення ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання копії наказу про звільнення, відмовився від проставлення підпису в Книзі обліку трудових книжок та вкладишів до них про отримання трудової книжки, але трудову книжку та копію наказу забрав. Відповідач зазначає, що було складено Акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», який складений працівниками ДП «Ліси України» ОСОБА_15 - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», ОСОБА_5 - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», ОСОБА_6 - завідувачем сектору рекрутингу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України». Відповідач зазначає, що в день звільнення ознайомив позивача з наказом про звільнення, видав його копію, а також здійснив повний розрахунок при звільненні. Вважає, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк для звернення до суду з даним позовом, який визначений ст. 233 КЗпП України.

У відповіді на відзив позивач поставив під сумнів достовірність відомостей, які зазначені в Акті від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення» та подав заяву про допит свідків - осіб, які склали вказаний акт. Також позивач зазначив, що оскільки не отримував копію наказу про звільнення, то відповідно роботодавець не виконав свого обов`язку, визначеного ст. 47 КЗпП України, а отже, відлік строку має починатись виключно з моменту отримання від роботодавця копії наказу про звільнення. Оскільки копію наказу йому не вручили, то відлік місячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, не розпочався, і строк звернення до суду з даним позовом не пропущений.

В апеляційній скарзі відповідач посилається також на акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», який складений працівниками ДП «Ліси України» ОСОБА_15 - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», ОСОБА_5 - менеджером з персоналу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України», ОСОБА_6 - завідувачем сектору рекрутингу відділу роботи з персоналом Департаменту з персоналу ДП «Ліси України». Згідно з даним Актом вказані особи засвідчили те, що ОСОБА_1 06.06.2024 отримав наказ про звільнення від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 », прочитав його, але відмовився засвідчити факт ознайомлення з ним, проте отримав копію такого наказу. Крім того, було засвідчено факт відмови від проставлення підпису у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них про отримання трудової книжки, але фактично трудову книжку ОСОБА_1 забрав.

Апеляційний суд відхиляє доводи скарги, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду так як суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, наданим відповідачем на підтвердження факту відмови працівника поставити підпис про отримання копії наказу.

Позивач посилається на те, що копію наказу у день звільнення 06.06.2024 не отримував, про своє звільнення дізнався 06.06.2024 зі слів керівника Департаменту з персоналу ОСОБА_9 , який повідомив, що копію наказу він отримає поштою. Станом на день звернення до суду позивач копію наказу від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 » не отримував. Фактично копію наказу він отримав 17.10.2024 разом з одержаним відзивом ДП «Ліси України» на даний позов. Вважає акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення» недопустими та недостовірним доказом. Вважає, що не пропустив строк звернення з даним позовом до суду, оскільки на момент звернення до суду не отримав копію наказу про звільнення, отже, відлік строку не розпочався.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Як вбачається з копії наказу ДП «Ліси України» від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 », наданого відповідачем до суду, на ньому відсутня відмітка про відмову позивача в ознайомлені з наказом, а також відсутня відмітка, що до наказу додається Акт від 06.06.2024 про відмову ознайомлення з наказом.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Отже, відповідно до ст. 47 КЗпП України, саме на роботодавця покладено обов`язок видати працівнику копію наказу про його звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно частини 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, оскільки відповідач стверджує, що ним було вручено копію наказу про звільнення ОСОБА_1 06.06.2024, то саме на відповідача покладається тягар доведення відповідної обставини.

Відповідачем подано акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення». Оскільки позивач заперечує достовірність відомостей, вказаних в акті, судом першої інстанції проведено допит свідків.

Свідок ОСОБА_15 повідомила наступні обставини. Так, вона особисто зробила копію наказу від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 », запис у трудову книжку ОСОБА_1 та запис у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Свідок не пам`ятає точний час, коли ОСОБА_1 зайшов до робочого кабінету, де окрім свідка ОСОБА_15 працює ще 5 осіб. Свідок зазначила, що надала ОСОБА_1 на ознайомлення копію наказу про його звільнення, сама текст наказу йому не зачитувала, з оригіналом не ознайомлювала. Свідок вказала, що ОСОБА_1 відмовився від проставлення підпису про отримання копії наказу про звільнення, про отримання трудової книжки. Зі слів свідка, ОСОБА_1 лише запитав про кількість днів відпустки, забрав копію наказу та трудову книжку та пішов. Після цього вона склала відповідний акт «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», який надала на підпис ще двом особам, які знаходились у кабінеті - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Оригіналу заяви ОСОБА_1 свідок особисто не бачила та не пам`ятає, чи були під наказом ще якісь документи, що стали підставою для його прийняття. Зі слів свідка поштою копія наказу про звільнення ОСОБА_1 не направлялася. Запис на оригіналі наказу про відмову від підпису не зроблено, оскільки зі слів свідка, це не передбачено нормативними документами.

Свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що була присутня у кабінеті, коли начебто ОСОБА_15 вручала ОСОБА_1 копію наказу про звільнення та трудову книжку. Особисто свідок ОСОБА_5 не стояла біля столу та біля ОСОБА_15 та ОСОБА_1 у момент їх розмови. Свідок ОСОБА_5 повідомила, що працювала в цей момент за своїм робочим комп`ютером та не надавала значення розмові ОСОБА_15 та ОСОБА_1 , не пам`ятає часу, в який відбувалися описані події. На питання представника позивача повідомила, що особисто не бачила документів, які начебто ОСОБА_15 вручала ОСОБА_1 ,та не бачила ні оригіналу ні копії наказу про звільнення ОСОБА_1 . З їх розмови свідок ОСОБА_5 лише почула про те, як ОСОБА_1 спитав про кількість днів відпустки, що у нього залишилась. Про звільнення ОСОБА_1 заздалегідь точно не знала, але чула, що реєструється відповідний наказ. Особисто не бачила, чи робився запис у трудову книжку ОСОБА_1 . Участь у складанні акту взяла через те, що була присутня у кабінеті, та підписала акт, коли ОСОБА_15 запропонувала це зробити.

Свідок ОСОБА_6 повідомила, що також була присутня у кабінеті, коли начебто ОСОБА_15 вручала ОСОБА_1 копію наказу про звільнення та трудову книжку. Час доби, коли це точно відбувалось, не пам`ятає, оскільки вже пройшов майже рік. На питання представника позивача повідомила, що особисто не була залучена до вручення наказу про звільнення, а займалась робочими справами за своїм робочим місцем. На питання суду відповідала, що її робоче місце знаходиться на значній відстані від столу, де відбулася розмова ОСОБА_15 та ОСОБА_1 і не чула, про що вони говорили. Лише почула, що ОСОБА_1 спитав за дні відпустки. Наказу про звільнення ОСОБА_1 свідок ОСОБА_6 особисто не бачила, вже згодом дізналась, що ОСОБА_1 звільнено. На запитання представника позивача повідомила, що особисто не стояла біля столу, де була розмова ОСОБА_15 з ОСОБА_1 , не бачила, чи ОСОБА_1 забрав саме свою трудову книжку, бачила, що ОСОБА_1 взяв у руки якійсь документ, але свідок не зазначила точно, який саме це був документ, оскільки особисто не бачила його. Жодних заперечень свідок ОСОБА_6 від ОСОБА_1 не чула. Підписалась під актом від 06.06.2024, оскільки була в цей момент в кабінеті.

Оцінивши наданий суду акт, та показання свідків, суд вірно констатував не доведення роботодавцем факту вручення працівнику наказу про звільнення 06 червня 2024 року.

Також суд вірно встановив не доведеність роботодавцем, відмови працівника отримати копію наказу про звільнення.

Суд вірно встановив, що показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підтверджують зміст акту від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення», в якому зазначалось, що ОСОБА_1 прочитав наказ від 05.06.2024 № 404-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та відмовився поставити підпис про ознайомлення з ним, відмовився від проставлення підпису в Книзі обліку трудових книжок та вкладишів до них, та що ОСОБА_1 забрав трудову книжку та копію наказу, адже особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які засвідчили власними підписами даний акт, у суді під час допиту їх як свідків, не підтвердили відповідні обставини.

Суд не може покласти в основу рішення лише показання свідка ОСОБА_15 з приводу того, що позивач забрав копію наказу, оскільки ставиться критично до її свідчень з огляду на перебування її в трудовій залежності від відповідача та з огляду на неузгодження її показів з іншими показами працівників відділу кадрів.

Отже, акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення» не може відповідати критеріям допустимостіта належності, адже показання свідків не підтвердили однозначно його зміст.

Крім того, на оригіналі наказу про звільнення не проставлена відмітка в графі, де має бути підпис працівника про ознайомлення, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом та проставленням підпису. Відсутнє і посилання на відповідний акт від 06.06.2024 «Про відмову ознайомлення з наказом про звільнення».

З пояснень свідка ОСОБА_15 та представника відповідача встановлено, що ДП «Ліси України» не направляло ОСОБА_1 копію наказу про звільнення поштою, у матеріалах справи відсутні відповідні докази.

Позивач в свою чергу заявляє, що ознайомився з наказом про звільнення лише під час одержання відзиву на позовну заяву - 17.10.2024, про що на копії проставив підпис про ознайомлення та направив копію наказу з підписом про ознайомлення ДП «Ліси України». Відповідні обставини підтверджуються наданими позивачем доказами - цінним листом з описом вкладення у поштове відправлення від 01.11.2024 з ідентифікатором - 962.

Як було зазначене вище, зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України пов`язує початок відліку строку звернення до суду у справі про звільнення лише з одним моментом - врученням копії наказу (розпорядження) про звільнення, а не з обставиною обізнаності працівника про його звільнення. Тому, доводи представника відповідача про те, що позивач з 07 червня 2024 року не виходив на роботоу, а суд не надав належної оцінки таким обставинам, не спростовують правильних висновків суду про те, що позивач не пропустив строк звернення до суду, відлік якого починається саме з дати вручення наказу про звільнення.

Враховуючи вищенаведене, районний суд дійшов вірного висновку, що відповідач не виконав свого обов`язку, визначеного ч. 1 ст. 47 КЗпП України, та не довів належними та допустимими доказами факт вручення в день звільнення (06.06.2024) копії наказу про звільнення позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про те, що звільнення позивача відбулося незаконно, з порушенням вимог трудовогозаконодавства, щодо досягнення згоди між працівником та роботодавцем про звільненні працівника за п.1ч.1 ст. 36 КЗпП України, та висновків про не пропущення позивачем строку для звернення до суду за захистом своїх прав, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України залишається без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 141 ЦПК україни, апеляційний суд також не змінює розподіл судових витрат, що зроблений районним судом та не компенсує відповідачу понесені ним витрати за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в інтересах якого діє Тараненко Ольга Юріївна залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 09 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова