Провадження № 22-ц/4808/47/26
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач): Василишин Л. В.,

суддів: Максюти І. О., Томин О. О.,

секретаря Шемрай Н.Б.

за участю апелянта ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року, ухвалене в складі судді Бородовського С. О. в місті Івано-Франківську, у справіза позовомПівденно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці як правонаступника Управління Держпраці в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про повернення зайво отриманих коштів,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року Управління Держпраці в Івано-Франківській області звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про повернення зайво отриманих коштів.

Позов мотивований тим, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі № 0940/2341/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, частково задоволено адміністративний позов відповідачки до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Національне агентство України з питань державної служби, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано протиправним і скасовано наказ Державної служби України з питань праці № 60-кт від 17 вересня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 18 вересня 2018 року.

Стягнуто з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 199750,00 гривень.

Вирішено допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області та в частині стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 25850,00 гривень.

Вважаючи рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року незрозумілим, Управління Держпраці звернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про його роз`яснення.

Ухвалою Івано-Франківського окружного суду від 06 грудня 2019 року заяву Управління Держпраці про роз`яснення рішення задоволено частково.

Судом роз`яснено рішення суду, а саме зазначено, що відповідно до абзацу 4 резолютивної частини рішення стягненню з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 199750,00 грн з відрахуванням обов`язкових податків, зборів та платежів.

Із мотивувальної частини ухвали випливає, що на виконання пункту 1 частини першої статті 371, пункту 1 частини шостої статті 246 КАС України судом вказано порядок виконання судового рішення - визначено суму за час вимушеного прогулу, що підлягає негайному виконанню в розмірі 25850,00 грн, із чого слідує, що стягнута судом сума коштів за час вимушеного прогулу у розмірі 199750,00 грн включає суму стягнення за один місяць 25850,00 грн, яка допущена судом до негайного виконання.

Однак на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року на користь відповідачки в примусовому порядку безспірно списано кошти: 07 червня 2019 року в розмірі 25 850 грн; 27 листопада 2019 року в розмірі 199 750 грн. Списання вказаних коштів здійснено із фонду оплати праці працівників Управління Держпраці за статтею КЕКВ 2111 «Оплата праці». Крім того, для виконання податкових зобов`язань Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області здійснено відрахування до бюджету коштів на сплату податків та обов`язкових платежів із вказаних сум.

Отже, Управління Держпраці вважає, що відповідачка зобов`язана повернути на рахунок Управління Держпраці кошти, які зайво отримані нею в розмірі 64 801,25 грн. Розрахунок зазначеної суми такий: 25850,00 грн + 38951,25 грн= 64801,25 грн, де: 25850,00 грн - розмір середнього заробітку за один місяць, допущеного судом до негайного виконання; 38951, 25 грн - сума відрахувань коштів до бюджету на сплату податків та обов`язкових платежів.

Враховуючи викладене, Управління Держпраці просило суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути зайво отримані кошти в розмірі 64108,25 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року позов задоволено.

З урахуванням ухвали цього ж суду від 15 жовтня 2025 року про виправлення описки у резолютивній частині рішення суду, ухвалено зобов`язати ОСОБА_1 повернути зайво отримані кошти в розмірі 64801,25 грн на рахунок Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ().

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка та її представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову та не спростували розрахунку позивача.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зіслався в оскаржуваному рішенні на статтю 1212 ЦК Ураїни, яка передачає повернення майна у випадку його набуття чи збереження без достатніх правових підстав. Так, стягнення з Управління Держпраці коштів на її користь у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснювалося органом казначейства в примусовому порядку на підставі виданих судом виконавчих листів, що свідчить про те, що вона не вважається такою, що безпідставно заволоділа майном за рахунок позивача, а тому підстави для застосування наведеної статті відсутні. Позов будь-яких обґрунтувань необхідності застосування цієї статті не містить, докази щодо недобросовісності і безпідставного набуття нею коштів у матеріалах справи відсутні, а отже, суд повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції неправильно здійснив розрахунок сум, які позивач просив стягнути із неї як переплату за рішенням суду, оскільки нарахування та стягнення судом податків в сумі 5040 грн, з яких 4653 грн податок на доходи фізичних осіб, 387,75 грн військовий збір від суми стягнення 25850 грн за виконавчим листом у справі № 0940/2341/18 є абсолютно безпідставним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення суду та ухвалу про виправлення описки скасувати. Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позиція інших учасників справи

Південно-Західне міжрегіонального управління Державної служби з питань праці подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Зазначає, що оскільки з Управління Держпраці двічі стягнуто на користь ОСОБА_1 суму одномісячного середнього заробітку, то остання зобов`язана повернути таку суму, що правильно встановив суд першої інстанції.

ОСОБА_1 подала заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких вказала, що позивачем жодним чином не спростовано доводи її апеляційної скарги, а тому обґрунтування, викладені у такому не підлягають врахуванню.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 року по справі № 0940/2341/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Національне агентство України з питань державної служби про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення від 17.09.2018 № 60-кт, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Державної служби України з питань праці № 60-кт від 17.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 18.09.2018 року.

Вирішено стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 199 750 гривень. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника та в частині стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в розмірі 25850 гривень.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 у справі № 0940/2341/18 апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці в Івано-Франківській області залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду без змін.

Вважаючи рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі № 0940/2341/18 незрозумілим, Управління Держпраці звернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про його роз`яснення.

Ухвалою Івано-Франківського окружного суду від 06.12.2019 заяву Управління Держпраці про роз`яснення рішення задоволено частково.

Роз`яснено рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі № 0940/2341/18, та зазначено, що відповідно до абзацу 4 резолютивної частини рішення стягненню з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 199750,00 грн. з відрахуванням обов`язкових податків, зборів та платежів.

Із мотивувальної частини ухвали від 06.12.2019 випливає, що на виконання пункту 1 частини 1 статті 371, пункту 1 частини 6 статті 246 КАС України судом вказано порядок виконання судового рішення - визначено суму за час вимушеного прогулу що підлягає негайному виконанню в розмірі 25850,00 грн, із чого слідує, що стягнута судом сума коштів за час вимушеного прогулу у розмірі 199750,00 грн включає суму стягнення за один місяць 25850,00 грн, яка допущена судом до негайного виконання.

На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019, судом було видано ОСОБА_1 два виконавчі листи про стягнення з Управління Держпраці на користь ОСОБА_1 - 25 850 грн (заробіток за один місяць) та окремо - 199 750 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Для виконання рішення суду ОСОБА_1 звернулася до Управління Державної казначейської служби України в м. Івано-Франківську про стягнення зазначених сум у беспірному порядку.

Управлінням Державної казначейської служби України в м. Івано-Франківську з рахунку Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь відповідача в примусовому порядку безспірно списано кошти: 07.06.2019 в розмірі 25 850 грн; 27.11.2019 в розмірі 199 750 гривень.

На виконання податкових зобов`язань Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області здійснено відрахування до бюджету коштів на сплату податків та обов`язкових платежів із суми виплачених коштів: 38951, 25 грн.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні апелянт вимоги скарги підтримала, просила її задоволити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, просила рішення суду залишити без змін.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Разом з тим, у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України 06 травня 2020 року у справі № 753/22781/17, від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).

Отже, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення виходив із того, що відповідачка та її представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову та не спростували розрахунку позивача, а томупогодився з доводами позивача та застосував до спірних відносин норми статті 1212 ЦК України .

Колегія суддів не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідачка отримала спірні грошові кошти на підставі виданих судом виконавчих листів на виконання рішення суду щодо поновлення її на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначені виконавчі листи не були визнані такими, що не підлягають виконанню, чи відкликані в інший спосіб, що свідчить про їх пред`явлення відповідачкою до виконання у встановленому законом порядку.

При цьому ОСОБА_1 попередньо зверталася до Держуправління праці з листами-вимогою від 28.05.2019 та 06.11.2019 щодо добровільного виконання рішення суду, однак останнє на такі звернення не відреагувало, після чого вона звернулася до Управління Державного казначейства із заявою про примусове виконання рішення. Орган Казначейства прийняв виконавчі листи до виконання.

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, органи Казначейства під час прийняття виконавчих документів здійснюють їх попередній розгляд, перевіряють подані документи, мають право витребовувати додаткову інформацію, звертатися до органу, який видав виконавчий документ, а також у передбачених випадках зупиняти чи відкладати безспірне списання коштів.

Отже, орган Казначейства перед прийняттям виконавчих документів до виконання мав перевірити наявність підстав для їх виконання та за наявності відповідних обставин був наділений повноваженнями зупинити їх виконання або повернути без виконання, чого в цьому випадку зроблено не було. Водночас Управління праці як боржник, будучи обізнаним про набрання рішенням суду законної сили та отримавши вимоги стягувача про його добровільне виконання, не вжило заходів для належного виконання рішення та недопущення надмірного списання бюджетних коштів.

За таких обставин виконання двох виконавчих листів відбулося безперешкодно за участю відповідних державних органів.

Доказів щодо набуття ОСОБА_1 спірних коштів у результаті її недобросовісної поведінки матеріали справи не містять. Так само відсутні докази того, що їх отримання стало результатом рахункової помилки, як це зазначено у позові.

Крім того, зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач, окрім посилань на норми податкового законодавства, не навів жодних інших норм матеріального права, які би передбачали підстави для стягнення спірних коштів. Надаючи оцінку заявленим вимогам, суд першої інстанції розцінив їх як заявлені на підставі статті 1212 ЦК України, з чим позивач погодився, оскільки рішення суду не оскаржив.

Однак колегія суддів звертає увагу на те, що факт надання окружним адміністративним судом роз`яснення судового рішення ухвалою від 06 грудня 2019 року за заявою позивача не свідчить про незаконність отримання відповідачкою спірних коштів та не підтверджує наявності рахункової помилки, а лише визначає порядок виконання судового рішення. Після надання судом роз`яснення позивач не вжив заходів для належного виконання рішення суду, при цьому виконавчі листи залишалися чинними.

За таких обставин колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що у спірному випадку відсутні підстави для застосування норми статті 1212 ЦК України.

Також варто зазначити, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 від 27 травня 2019 року у справі № 0940/2341/18 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, після видачі судом виконавчих листів було скасоване судом касаційної інстанції.

Зокрема, згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2022 касаційну скаргу Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці в Івано-Франківській області задоволено частково, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019 у справі № 0940/2341/18 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

В подальшому рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного судувід 14.12.2022, яке залишено без змін апеляційним судом, позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ Державної служби України з питань праці № 60-кт від 17.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 18.09.2018.

При цьому, при ухваленні нового судового рішення, позивач не вказував на необхідність усунення неточностей при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки у рішенні суд першої інстанції зазначив: «Як встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, на виконання виконавчого листа Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 № 0940/2341/18, УДКСУ у м. Івано-Франківську 07.06.2019 проведено повне примусове списання коштів в сумі 25850,00 грн., (середнього заробітку за один місяць), з рахунку Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 , що підтверджується меморіальним ордером №16 від 06.06.2019 (т.7,а.с.48) та повідомленням про безспірне списання коштів з рахунків боржника (т.7,а.с.47).

Також на виконання виконавчого листа Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 №0940/2341/18, УДКСУ у м. Івано-Франківську 27.11.2019 проведено повне примусове списання коштів в сумі 199750,00 грн., (середній заробіток за час вимушеного прогулу), з рахунку Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 , що підтверджується меморіальним ордером №224742193 від 26.11.2019 (т.7,а.с.46) та повідомленням про безспірне списання коштів з рахунків боржника (т.7,а.с.45).

Наведене підтверджує виконання відповідачами рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі №0940/2341/18, шляхом видання відповідачами зазначених вище наказів і виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в сумі 25850,00 грн., та середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в сумі 199750,00 грн.

Отже, при новому розгляді даної адміністративної справи в суду відсутні підстави для повторного вирішення питання щодо стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі виплачені позивачу 07.06.2019 та 27.11.2019 відповідно, шляхом примусового їх списання з рахунків Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 ».

В запереченнях на позов щодо стягнення середнього заробітку, Управління Держпраці вказувало: «Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 , про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, така на переконання представника відповідача не підлягає до задоволення, оскільки вона задоволена рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.05.2018 у справі № 0940/2341/18 та на виконання зазначеного рішення Управлінням ДКСУ у м. Івано-Франківську здійснено примусове списання коштів зокрема: 07.06.2019 в сумі 25850,00 грн.,(середній заробіток за один місяць) та 27.11.2019 в сумі 199750 грн.(середній заробіток за час вимушеного прогулу)».

Дані щодо іншої позиції сторони у справі відсутні, отже, під час нового розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, Управління Держпраціне висловлювало будь-яких заперечень щодо неправильного визначення судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на відсутність підстав для стягнення з відповідачки як безпідставно отриманих коштів суми середнього заробітку, відсутні і підстави для стягнення з неї утриманих позивачем податків та зборів.

У судовому засіданні відповідач заявила клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області, яке не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, 07 грудня 2022 року позивачем було подано клопотання про заміну позивача - Управління Держпраці в Івано-Франківській області на правонаступника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, оскільки згідно з наказом Державної служби України з питань праці від 17 січня 2022 року за № 22, вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління держпраці в Івано-Франківській області.

Незважаючи на відсутність окремої письмової ухвали щодо зазначеного клопотання, суд фактично вирішив його по суті та здійснив заміну сторони її правонаступником, що підтверджується змістом рішення суду. Така дія суду є правомірною, оскільки незважаючи на представлений наказ про ліквідацію Управління, фактично відбулася реорганізація державної установи і до новоствореної установи перейшли всі функції попередньої.

Наведене підтверджується висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 300/5313/22, адміністративне провадження № К/990/26927/23; К/990/26784/23; К/990/33019/23, відповідно до якого злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, не означає, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. У такий спосіб вони набули нової «форми», але їх «сутність», яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Звідси й робиться висновок, що державний орган (зокрема й місцевого рівня, як-от у цій справі) не ліквідований, а реорганізований. З огляду на означене, колегія суддів доходить висновку, що після ліквідації територіальних органів Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області та Управління Держпраці у Чернівецькій області, фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів Держпраці, а не їх ліквідація.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого помилково вважав, що у спірному випадку наявні передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову позовомПівденно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці як правонаступника Управління Держпраці в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про повернення зайво отриманих коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: І. О. Максюта

О. О. Томин