ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1637/24 Номер провадження 22-ц/814/75/26Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Пилипчук Л. І.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2024 року, ухвалене в м. Миргороді під головуванням судді Городівського О. А., дата складення повного рішення суду - 29 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ТОВ «Мілоан», в якому просив про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 2177273 в сумі 64 462,50 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

Позов мотивовано тим, 01.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 укладено договір про споживчий кредит № 2177273, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 15 000 грн з кінцевим терміном повернення до 16.06.2021.

Вказаний договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний, зокрема, через сайт кредитодавця та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

13.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 07Т, за умовами якого первісний кредитодавець ТОВ «Мілоан» відступило за плату новому кредитодавцю ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до позичальників, зокрема, до ОСОБА_2 за договором про споживчий кредит від 01.06.2021 № 2177273.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги виникла заборгованість у розмірі 64 462,50 грн, з яких: 15 000,00 грн - тіло кредиту; 47 812,50 грн - проценти; 1 650 грн - комісія за користування кредитом.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено факт укладення ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_2 кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Діджи Фінанс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 уклали в електронній формі кредитний договір, на виконання якого останній було перераховано кредитні коштами на заявлений картковий рахунок, що підтверджується копією платіжного доручення, що є належним та допустимим доказом отримання кредитних коштів.

При цьому звертає увагу на те, що позивачу не відомий повний номер картки, які і первісному кредитору, оскільки він вводиться позичальником та автоматично зашифровується і зберігається у тій самій платіжній системі, через яку здійснюються платежі. Тому позивачем було надано суду першої інстанції копію платіжного доручення в тому вигляді, в якому його було отримано від ТОВ «Мілоан» в межах виконання умов договору факторингу 07Т від 13.09.2021.

Вказує, що в матеріалах справи також наявна відомість про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит, яка сформована, підписана та подана первісним кредитором, що також підтверджує факт отримання кредитних коштів та користування ними.

Наголошує, що відповідачем відповідно до вимог статті 81 ЦПК України на спростування вказаних обставин не було надано суду жодних належних та допустимих доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Жиліна О. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 01.06.2021 на підставі анкети-заяви на кредит № 2177273, створеної 01.06.2021 в інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан» від імені позичальника ОСОБА_2 , між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було погоджено істотні умови кредитування та укладено договір про споживчий кредит № 2177273, за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалось надати споживачу фінансовий кредит на умовах, визначених цим договором, у сумі 15 000 грн строком на 15 днів, з терміном повернення кредиту - 16.06.2021, та сплатою комісії 1 650 грн за надання кредиту за ставкою 11% від суми кредиту одноразово та процентів за користування кредитом за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, що становить 2 812,50 грн.

Додатками до вказаного договору є Графік платежів за договором про споживчий кредит № 2177273 від 01.06.2021 та Паспорт споживчого кредиту № 2177273, відповідно до якого орієнтовна загальна вартість кредиту за договором становить 19 462,50 грн в разі його погашення в 15-денний строк з моменту видачі.

Згідно копії платіжного доручення № 47689863 від 01.06.2021 ТОВ «Мілоан» перерахувало 15 000 грн згідно договору № 2177273 від 01.06.2021 на картковий рахунок № НОМЕР_1 у АТ «Таскомбанк», реквізити якого надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.

13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 07Т, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором № 2177273 від 01.06.2021, що підтверджується витягом з додатку до договору факторингу 13 вересня 2021 року № 07Т.

Цього ж дня було підписано акт-приймання передачі реєстру прав вимоги від 13 вересня 2021 року до договору факторингу від 13 вересня 2021 року № 07Т, згідно якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 2177273 від 01.06.2021, укладеним з відповідачем, на суму заборгованості 64 462,50 грн, з яких сума заборгованості за тілом кредиту - 15 000 грн та сума заборгованості за процентами - 47 812,50 грн, сума заборгованості за комісією - 1 650 грн.

Відмовляючи у стягненні вказаної заборгованості на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не відкривала банківський рахунок та на її ім`я не було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 в АТ «Таскомбанк», на яку перераховані кредитні кошти в сумі 15 000 грн по спірному кредитному договору № 2177273 від 01.06.2021, а відтак суд дійшов висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредиту за кредитним договором № 2177273 від 01.06.2021.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, з огляду на наступне.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннями вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

У частині шостій статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» вказано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» у редакції, що діяла на час укладення спірного договору, електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої, четвертою статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс», який є правонаступником первісного кредитора - ТОВ «Мілоан», суд першої інстанції не взяв до уваги, що договір між сторонами укладено в електронній формі із застосуванням електронного підпису, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. За встановлених обставин справи через особистий кабінет на вебсайті ТОВ «Мілоан» подано заявку на отримання кредиту від імені позичальника ОСОБА_2 , ідентифікація особи якої проведена з використанням персональних даних відповідача, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, зареєстрованого в установленому порядку місця проживання, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти. Після підтвердження умов кредитування шляхом акцепту надіслано особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів мобільного зв`язку одноразовий ідентифікатор, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору.

При цьому без ідентифікації позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства-кредитора для прийняття пропозиції укласти кредитний договір та його акцептування в електронній формі шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що надсилається позичальнику через зазначені ним засоби комунікації, укладення електронного договору було б неможливим.

Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066св23), від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 (провадження № 61-4022 св 24) та інших.

Заперечуючи проти позову ТОВ «Діджи Фінанс», відповідач ОСОБА_1 факту укладення спірного кредитного договору не спростувала, доказів незаконного заволодіння та використання її персональних даних, що є необхідними для укладення договору, а також підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором іншою особою без її згоди та волевиявлення суду не довела.

Зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , яка не була емітована на ім`я ОСОБА_1 , не свідчить про неукладеність договору, оскільки відповідно до частин третьої, шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний кредитний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір (ТОВ «Мілоан»), відповіді позичальника на прийняття (акцепт) цієї пропозиції, зокрема, шляхом заповнення відповідного формуляра заяви про прийняття пропозиції в електронній формі з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан» (в редакції від 13.05.2021), що у відповідності до статей 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору/договору про споживчий кредит, банківська (платіжна) картка, що використовується для здійснення фінансових операцій, реєструється самим заявником/позичальником в особистому кабінеті та проходить процедуру підтвердження/верифікації, що вона є дійсною, активною та позичальник/заявник має доступ до управління рахунком цієї картки.

Факту вчинення шахрайських дій по відношенню до відповідача по справі не встановлено і суду таких обставин не доведено.

Отже, зарахування кредитних коштів на повідомлений позичальником картковий рахунок, що особисто їй не належить, не свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на укладення спірного кредитного договору, а інформація АТ «Таскомбанк», надана на виконання ухвали суду від 17.06.2024, не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору. Неможливість встановлення особи, якій належить картковий рахунок, через недостатність наданої судом інформації, не є підставою для відмови у задоволенні позову кредитора, оскільки ця обставина пов`язана з виконанням договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).

Всупереч встановлених фактичних обставин справи та наведених правових норм, суд першої інстанції не врахував, що укладений між сторонами кредитний договір у формі електронного документу з використанням електронного підпису відповідає вимогам статей 639, 640, 1055 ЦК України, статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» та в силу презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), яка не спростована відповідачем, породжує відповідні права та обов`язки сторін, тому зобов`язання з повернення кредиту та сплати комісії і процентів у встановленому порядку та розмірі, що виникли на підставі даного договору, за правилами статей 526-530 ЦК України підлягають виконанню відповідачем.

Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 у справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За умовами укладеного між сторонами кредитного договору відповідач зобов`язалась повернути отриманий кредит у розмірі 15 000 грн та сплатити комісію за надання кредиту - 1 650 грн та проценти за користування кредитом за пільговою процентною ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом до 01.06.2021.

У разі продовження користування кредитом відбувається продовження строку кредитування (пролонгація) на стандартних (базових) умовах, за яких строк правомірного користування кредитними коштами позичальником продовжується щоразу на 1 день, але загалом не може перевищувати 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитором за кредитом (тілом кредиту) (підпункт 2.3.1.2. пункту 2.3 Договору про споживчий кредит № 2177273від 01.06.2021).

Оскільки кредитні кошти (тіло кредиту) не були повернуті відповідачем у строки, встановлені договором, вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом за період з 02.06.2021 по 15.08.2021 - протягом 75 днів (15 днів згідно пункту 1.3 та 60 днів в порядку пролонгації згідно підпункту 2.3.1.2. пункту 2.3 Договору) у сумі 47 812,50 грн відповідає погодженим сторонами умовам кредитування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця - банку або іншої фінансової установи, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити, встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

Постановою Правління Національного банку України від 11.02.2021 № 16 затверджено Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно пункту 1 яких до загальної вартості кредиту для споживача можуть включатися комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб, комісії за розрахунково-касове обслуговування банку, у якому відкритий рахунок кредитодавця (під час зарахування коштів у рахунок погашення споживчого кредиту).

У справі, що переглядається апеляційним судом, у підпункті 1.5.1 пункту 1.5 Договору про споживчий кредит № 2177273 від 01.06.2021 сторони узгодили сплату комісії за надання кредиту в розмірі 11% від суми кредиту або 1 650 грн одноразово, яка була включена у загальну вартість кредиту для інформування споживача до укладення договору про споживчий кредит згідно Паспорту споживчого кредиту № 2177273.

Підписуючи кредитний договір, відповідач фактично погодилася на запропоновані позивачем умови кредитування, своїм правом на відмову від договору про споживчий кредит відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» не скористалася, Договір про споживчий кредит № 2177273 від 01.06.2021 не оспорювала та презумпцію його правомірності не спростувала, тому заявлена позивачем заборгованість підлягає стягненню на його користь з відповідача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс», у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У разі задоволення позову судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів, враховуючи співмірність витрат із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом послуг, критерії реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, дійшла висновку про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу адвоката у суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 000 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за Договором про споживчий кредит № 2177273 від 01.06.2021 в сумі 64 462,50 грн, з яких сума заборгованості за тілом кредиту - 15 000 грн, сума заборгованості за комісією за надання кредиту - 1 650 грн та сума заборгованості за процентами - 47 812,50 грн.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 5 329,28 грн та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 4 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

Л. І. Пилипчук