Унікальний номер справи 362/2321/21
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4545/2026
Головуючий у суді першої інстанції Г. М. Лебідь - Гавенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

11 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3 , яка

діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Лебідь - Гавенко Г. М., в примішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У травні 2021 році ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П. В., в якому просив суд визнати за ним право власності на:

-1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:048:003, загальною площею 0,0500 га для ведення особистого селянського господарства;

- 1/2 частину домоволодіння боржника - житлового будинку, загальною площею 85,9 кв.м житловою площею 63,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0529 га, кадастровий №:01:048:0013, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-1/2 частину земельної ділянка, загальною площею 0,0971 га кадастровий №:01:048:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - житловий будинок, загальною площею 322,6 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 322 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що був раніше об`єктом незавершеного будівництва - незавершеним будівництвом житловим будинком, готовністю 95%, загальною площею 320,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля «NISANQASHQAI» 2008 року, д.н.з НОМЕР_1 ;

- 1/2 частину транспортного засобу автомобіля «MAZDA», д.н.з. НОМЕР_2 .

Зняти арешт з:

- 1/2 частини транспортного засобу - автомобіля «NISANQASHQAI», 2008 року, д.н.з НОМЕР_1 , накладений постановою приватного виконавця Говорова В.П. у зведеному виконавчому провадженні АСВП НОМЕР_8 від 12 серпня 2019 року;

-1/2 частини транспортного засобу - автомобіля «MAZDA», д.н.з. НОМЕР_2 , накладений постановою приватного виконавця Говорова В.П. у зведеному виконавчому провадженні АСВП НОМЕР_8 від 12 серпня 2019 року;

-1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер .01:048:003, загальною площею 0,0500 га для ведення особистого селянського господарства, накладений постановою приватного виконавця Говорова В. П. від 12 серпня 2012 року №59776949, яка описана 16 серпня 2019 року приватним виконавцем Говоровим П. В у зведеному виконавчому провадженні АСВП НОМЕР_8;

- 1/2 частини домоволодіння боржника житлового будинку, загальною площею 85,9 кв.м, житловою площею 63,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою приватного виконавця Говорова В .П. від 12 серпня 2012 року №59776949 та яке описане: 16 серпня 2019 року приватним виконавцем Говоровим П. В у зведеному виконавчому провадженні АСВП НОМЕР_8;

-1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,0529 га кадастровий №:01:048:0013, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою приватного виконавця Говорова В.П. від 12 серпня 2012 року №59776940 та яка описана 16 серпня 2019 року приватним виконавцем Говоровим П. В у зведеному виконавчому провадженні АСВП НОМЕР_8;

-1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0971 га, кадастровий №:01:048:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою приватного виконавця Говорова В.П. від 12 серпня 2012 року №59776949 та яка описана 16 серпня 2019 року приватним виконавцем Говоровим П. В у зведеному виконавчому провадженні АСВП НОМЕР_8

-1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва - житловий будинок загальною площею 322,6 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 322 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , який був раніше об`єктом незавершеного будівництва - незавершеним будівництвом житловим будинком, готовністю 95%, загальною площею 320,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою приватного виконавця Говорова В. Г. від 12 серпня 2012 року №59776949 та який описаний 16 серпня 2019 року приватним виконавцем Говоровим П.В у зведеному виконавчому провадженні АСВП НОМЕР_8.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П.В. здійснюється зведене виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , якадіє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 боргу за договором позики, було накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно боржника ОСОБА_2 .

Позивач вказав, що все майно на яке було накладено арешт у виконавчому провадженні та на яке звернуто стягнення є не тільки майном ОСОБА_2 , але й позивача. Дане майно є спільним майном подружжя, яке набуто під час перебування боржника в шлюбі з позивачкою та придбане за кошти подружжя до моменту того, як боржник у виконавчому провадженні позичила кошти, які є предметом стягнення, в зв?язку з чим, позивач просив визнати за ним право власності в ідеальних частках без поділу майна в натурі. Також просив задовольнити похідні вимоги щодо зняття арешту з частини вказаного майна.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П. В., про визнання права власності на майно та скасування арешту.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу на обставини, встановлені постановою Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №362/3578/8 між тими самими сторонами про той самий предмет спору, де суд вказав на те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке не поділено, частка у праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 не виділена.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції фактично залишив поза увагою вже встановлену Верховним Судом обставину - право власності позивача на майно (спільну власність подружжя).

Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду в схожих правовідносинах, а саме згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Крикунов О. В. підтримав апеляційну скаргу, просить задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Відповідач ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просять залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином поштове відправлення повернулося на адресу суду без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від ОСОБА_2 не надходило.

З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 , оскільки неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Судом встановлено, що 21.05.2003 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Голосіївського районного відділу юстиції у м.Києві, актовий запис №343. Зазначений факт встановлено судом у рішенніВасильківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2013 року, справа №362/5808/13-ц, що набрало законної сили.

Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі придбано рухоме та нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 :

- земельна ділянка, кадастровий номер :01:048:002, загальною площею 0,15 га га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку, серія ЯА 864368 від 27 жовтня 2005 року;

- земельна ділянка, кадастровий номер :01:048:003, загальною площею 0,0500 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯА №864369 від 27 жовтня 2005 року;

- житловий будинок, загальною площею 85,9 кв.м житловою площею 63,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2004 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі №157382;

- транспортний засіб - автомобіль «MAZDA», 2008 року, д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_3 від 21.03.2008 року;

- транспортний засіб - автомобіль «NISANQASHQAI» 2008 року, д.н.з НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_4 від 22.04.2008 року.

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_9 у борг грошові кошти у розмірі 110 000 доларів США зі сплатою процентів за користування грошовими коштами, зі строком повернення до 20 жовтня 2009 року.

18 грудня 2012 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області в справі №2-90/12 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів, штрафних санкцій та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про визнання договору не укладеним та розписки недійсною, позов ОСОБА_9 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 1125570,00грн боргу за договором позики, вирішено питання судових витрат. У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

03 квітня 2013 року рішенням Апеляційного суду Київської області рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів, штрафних санкцій скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 879 230 грн боргу за договором позики та 78 326,28 грн три проценти річних від простроченої суми, в іншій частині позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

28.10.2013 рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області в справі №362/5808/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, позов ОСОБА_1 задоволено, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану Голосіївського районного відділу юстиції м. Києві, актовий запис №343, розірвано.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яке було придбане у шлюбі з відповідачем. У позовній заяві позивач просив здійснити поділ майна подружжя, виділивши у його власність земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:048:0002, розташовану по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер :01:048:0003, розташовану по АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 85,9 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 ; незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 320,3 кв. м. з відповідними господарськими та побутовими надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а у власність відповідачав порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя автомобіль МАZDА-3 2008 року випуску номер кузову НОМЕР_9 ; автомобіль NISSAN QASHQAI2008 року випуску номер кузов SJNFBNJ НОМЕР_6 , згідно з копією постанови апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2017 року в справі № 5785/15-ц.

28 жовтня 2015 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 5785/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжязадоволено. Виділено у власність ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:048:0002, розташовану по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер :01:048:0003, розташовану по АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 85,9 кв. м., розташований по АДРЕСА_1 ; незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 320,3 кв. м з відповідними господарськими та побутовими надвірними спорудами і будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Виділено у власність ОСОБА_2 в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя: автомобіль МАZDА-3 2008 року випуску номер кузову НОМЕР_9 ; автомобіль NISSAN QASHQAI2008 року випуску номер кузов НОМЕР_7 .

17 грудня 2017 року постановою апеляційного суду Київської області рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовлено.

За змістом вказаної постанови, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, виходив із того, що суд першої інстанції, в порушення норм права вважав за можливе задовольнити позов і поділити спільне майно подружжя з відхиленням від ідеальних часток, за варіантом, запропонованим позивачем, незважаючи на вимогу закону щодо рівності часток у спільному майні подружжя та відсутність будь-яких передбачених законом умов необхідних для відступу від рівності часток. Крім того, беручи до уваги заяву про отримання грошової компенсації, проведеної під час розгляду справи судом та врахування її під час поділу між сторонами, суд першої інстанції діяв в порушення норм ст. 71 СК України, оскільки така компенсація можлива лише за умови попереднього внесення її на депозитний рахунок суду, чого зроблено не було. Також судом було враховано вимоги ч. 4 ст. 71 СК України щодо присудження грошової компенсації лише у разі доведеності тих обставин, що поділ майна в натурі є неможливим. Крім того, під час розгляду справи, судом першої інстанції не було встановлено всіх обставин справи, а саме наявності на час поділу між сторонами арешту спірного майна, існування боргових зобов?язань відповідачки (подружжя) перед третіми особами, і своїм рішенням фактично перевів все майно боржника ОСОБА_2 (яке перебувало під арештом) на ім?я її бувшого чоловіка, таким чином порушивши права інших осіб, зокрема, апелянта ( ОСОБА_6 , що діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 ) щодо своєчасного виконання рішення суду. Також, апеляційний суд встановивши, що матеріали справи жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження тих обставин, що майно, яке заявлене до поділу на час розгляду справи судом першої інстанції належить сторонам у справі подано не було, дійшов висновку про недоведеність та необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з копією постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі 362/3578/18,постановою приватного виконавця Говорова В. П. від 12 серпня 2012 року № 59776949 накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , а саме: домоволодіння, загальною площею 85,9 кв. м, житловою площею 63,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна.

01 cерпня 2018 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 362/1724/16-ц на користь ОСОБА_2 повернуто земельну ділянку, загальною площею 0,0529 га, кадастровий номер :01:048:0013, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; витребувано з незаконного володіння земельну ділянку, загальною площею 0,0971 га, кадастровий :01:048:0014, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнано незаконним та скасовано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25 липня 2013 року № 6846149 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , які нею у встановленому законом порядку не були зареєстровані.

01 березня 2019 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області в справі № 362/3578/18 позов ОСОБА_6 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 3 відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 04 квітня 2013 року по 19 листопада 2018 року на користь: ОСОБА_6 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , кошти в сумі 80 913,50 грн, судовий збір у сумі 804,14 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 4 650 грн, всього 86 372, 64 грн; ОСОБА_9 кошти в сумі 40 456,75 грн та судовий збір у сумі 404,60 грн, всього 40 861,35 грн; ОСОБА_10 кошти в сумі 40 456,75 грн та судовий збір у сумі 404,60 грн, всього 40 861,35 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

11 липня 2019 року постановою Київського апеляційного суду рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , яка діє у своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , 3 відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 120 959,98 грн, судового збору за подачу позову в сумі 685,85 грн, витрат на правничу допомогу в сумі 1 023,00 грн, всього 122 668,83 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 3 відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 20 160,00 грн та судового збору в сумі 201,30 грн, всього 20 361,30 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 3 відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 20 160,00 грн та судового збору в сумі 201,30 грн, всього 20 361,30 грн. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

06 серпня 2019 року Васильківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист на виконання постанови Київського апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , яка діє у своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , 3 відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 120 959,98 грн, судового збору в сумі 685,85 грн, витрат на правничу допомогу 1 023,00 грн, а всього 122 668,83 грн.

За результатом розгляду заяви ОСОБА_6 від 09 серпня 2019 року приватний виконавець Говоров П.В. постановою від 12 серпня 2019 року відкрив виконавче провадження № 59886949 за виконавчим листом № 362/3578/18, виданим 06 серпня 2019 року.

Постановою від 12 серпня 2019 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у розмірі 20 відсотків на доходи боржника, які вона отримує в ТОВ «Генстар».

Того ж дня приватний виконавець Говоров П. В. направив постанову на адресу боржника, стягувача та ТОВ «Генстар».

У рамках виконавчого провадження приватний виконавець Говоров П.В. відповідними постановами наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, належне боржнику ОСОБА_2 , домоволодіння, загальною площею 85,9 кв. м, житловою площею 63,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику.

Згідноматеріалів справи виконавчого провадження №59776949 приватним виконавцем на підставі виконавчого листа №362/3578/18, виданого 06.08.2019 Васильківським міськрайонним судом Київської області щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 , яка діє у своїх та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , 3 відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09 жовтня 2012 року по 19 листопада 2018 року в сумі 120 959,98 грн, судового збору за подачу позову в сумі 685,85 грн, витрат на правничу допомогу в сумі 1 023,00 грн, всього 122 668,83 грн, проведено наступні виконавчі дії:

- постановою від 09.09.2019 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 -земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер :01:048:0003 для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:048:002, загальною площею 0,15 га га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;

- постановою від 16.08.2019 описано та накладено арешт: на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, готовністю 95%, загальною площею 320,3 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0500 га, цільове призначення - присадибна ділянка, кадастровий номер :01:048:0003 місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку загальною площею 0,0529 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:048:0013, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку загальною площею 0,0971 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:048:0014, АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 ;

- постановами від 19.09.2019 накладено арешт на автомобіль «NISANQASHQAI» 2008 року, чорного кольору, д.н.з НОМЕР_1 та автомобіль «MAZDA», 2008 року, чорного кольору д.н.з. НОМЕР_2 , що належать боржнику ОСОБА_2 та оголошено їх в розшук;

- постановою від 27.05.2021 описано та накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 322,6 кв. м, житловою площею 128,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0971 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:048:0014, АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 ;

- постановою від 27.05.2021 описано та накладено арешт на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, готовністю 95%, загальною площею 320,3 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.08.2018 року в справі №362/1724/16-ц, що набрало законної сили 08.11.2018;

- постановою від 27.05.2021 описано та накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0529 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:048:0013, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказував, що усе майно, на яке було накладено арешт у виконавчому провадженні та на яке звернуто стягнення, є не тільки майном ОСОБА_2 , але і його майном, оскільки є спільним майном подружжя, яке набуто під час перебування боржника в шлюбі та придбане за кошти подружжя до моменту того, як боржник у виконавчому провадженні позичила кошти, які є предметом стягнення, в зв?язку з чим, позивач просив визнати за ним право власності в ідеальних частках без поділу майна в натурі, та зняти арешт з частини вказаного майна.

Установивши, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебували в розірваному шлюбі на підставі рішення суду від 28.10.2013 «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна з переведенням його на ім?я ОСОБА_1 колишнього чоловіка та визнання позову відповідачем, за наявності арешту спірного майна, існування боргових зобов?язань відповідача (подружжя) перед третіми особами,таким чином порушивши права ОСОБА_6 , що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 щодо своєчасного виконання рішення суду) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника, та урахувавши, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що борг є особистим зобов`язанням іншого з подружжя та, що подружжя не несе відповідальності за спільними зобов`язаннями усім своїм майном, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину майна та скасування арешту.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Вказані правові висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15 (провадження № 14-712цс19).

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, виходячи, зокрема, із положень пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частини третьої статті 13 ЦПК України, зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Така правова позиція знайшла свій розвиток, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), від 04 березня 2020 року у справі № 753/15957/18 (провадження № 61-11376св19), від 02 лютого2022 року у справі № 607/3269/21 (провадження № 61-19506св21), від 15 лютого 2022 року у справі № 346/3475/19 (провадження № 61-167св21).

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі № 686/5793/22 зазначено, що для зняття арешту не достатньо лише поділу спільного майна подружжя, необхідно довести, що борг є особистим зобов`язанням іншого з подружжя, та, що подружжя не несе відповідальності за спільними зобов`язаннями усім своїм майном.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається очевидно, що учасники цивільних відносин (подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (позов про визнання право власності в ідеальних частках без поділу майна в натурі, та зняття арешту з частини вказаного майна) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 .

При цьому коелгія суддів заважує що ОСОБА_1 не довів належними та допустими доказами того, що подружжя не несе відповідальності за спільними зобов`язаннями усім своїм майном, та що боргові зобов`язання ОСОБА_2 перед третіми особами, є її особистим грошовим зобов`язанням, та не поширюється на ОСОБА_1 як колишнього чоловіка позичальника.

Таким чином суд першої інстанції вірно врахував, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на належне ОСОБА_2 майно, та ОСОБА_1 , які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Відтак доводи апеляційної скарги про незастосування судом положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» колегія суддів відхиляє як необгрнутовані.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК Україниу мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Відповідно до частини другоїстатті 2 ЦПК Українисуд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вірно застосував норми матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 06 березня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна