Провадження № 22-ц/4808/364/26
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Баркова В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2026 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 30 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст заяви

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - транспортний засіб марки Porsche Cayenne S, 2007 року випуску, шляхом його реалізації на публічних торгах у рахунок погашення ним заборгованості за кредитним договором

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно кредитного договору № 448, укладеного 26.12.2007 року між ВАТ «Акціонерний банк «Прикарпаття» - організаційно-правова форма та найменування змінені на ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_1 , останній отримав кредит в розмірі 81236 доларів США на придбання автомобіля на строк до 26.12.2014 року, за користування яким зобов`язався сплачувати 12 % на рік.

Відповідно до п.3.1 кредитного договору кредит надавався у безготівковій формі та підлягав конвертації в гривню. В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 26.12.2007 року між ВАТ «Акціонерний банк «Прикарпаття» та відповідачем укладено договір застави транспортного засобу, згідно якого ОСОБА_1 передав у заставу транспортний засіб марки Porsche, моделі Cayenne S, 2007р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу на праві приватної власності. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав у зв`язку з чим станом на 30.08.2013 року його заборгованість за кредитом становить 194 951,35грн., з яких: 162 682,89 грн. заборгованість за тілом кредиту; 21 895,86грн. прострочений борг; 4958,30грн. прострочені проценти; 293,18грн. строкові проценти; 5121,12грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2013 року задоволено позов АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 448 від 26.12.2007 року на суму 194951 грн. 35 коп., в тому числі: 184578 грн. 75 коп. заборгованості по кредиту, 5251 грн. 48 коп. заборгованості по процентах, 5121 грн. 12 коп. пені, звернуто стягнення на транспортний засіб маркиPorsche, моделі Cayenne S, 2007р.в., № кузова НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом реалізації цього транспортного засобу ПАТ «Ідея Банк» на публічних торгах з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету застави.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд заочного рішення та поновлення строку на подання заяви про його перегляд.

Заяву обґрунтував тим, що заочне рішення від 30 жовтня 2013 року ухвалено за його відсутності та без фактичного отримання ним будь-яких повісток чи копії рішення.

Зазначив, що на момент розгляду справи у 2013 році перебував за межами України, стосовно нього здійснювався міжнародний розшук, його було затримано і він перебував у слідчому ізоляторі м. Вараджін (Республіка Хорватія). Тому не мав можливості з`явитися до суду, у нього не було доступу до поштової кореспонденції за місцем реєстрації/проживання в Україні, а також він не міг оформити представництво своїх інтересів у цій цивільній праві.

Вказав, що про заочне рішення дізнався у 2025 році під час перевірки відомостей у судовому і виконавчому реєстрах, а про можливість подання заяви про перегляд цього рішення роз`яснено ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05.12.2025 року.

Вважає, що суд не надав оцінки таким обставинам, як наявність арешту майна ОСОБА_1 у рамках кримінального провадження, фактичному вибуттю предмета застави із його власності не з його волі та не з його вини, а також реальній можливості виконання ним зобов`язань за кредитним договором з урахуванням арешту, кримінального провадження та міжнародного розшуку.

Тому просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.10.2013 року у справі №344/14308/13-ц та скасувати це рішення.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду у справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно.

Короткий зміст апеляційної скарги

ОСОБА_1 з такою ухвалою суду не погодився та подав апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи йому у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, обмежився формальним посиланням на сплив значного часу для подання цієї заяви, не встановивши, чи був апелянт реально та своєчасно повідомлений про розгляд справи у 2013 році.

Переконаний, що факт отримання судової кореспонденції третьою особою ОСОБА_2 не доводить належного повідомлення апелянта, оскільки суд не встановив факту їх спільного проживання, наявності у неї повноважень на отримання кореспонденції, факту передачі документів апелянту та реальної обізнаності апелянта про судовий розгляд.

Висновок суду про належне повідомлення позивача ґрунтується на припущеннях, що є неприпустимим у цивільному процесі.

Вважає, що посилання на відкритість заочного рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень не може вважатися доказом обізнаності особи, оскільки закон не покладає на учасника справи обов`язку самостійно відстежувати можливі судові рішення щодо себе.

Апелянт також зазначив, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки його доводам про перебування в ізоляції та кримінальному переслідуванню, що за своєю правовою природою можуть визнаватися поважними причинами пропуску процесуального строку. Неврахування цих обставин свідчить про неповне з`ясування фактичних обставин справи судом.

Таким чином, апелянт переконаний, що суд не перевірив, чи мав ОСОБА_1 реальну можливість: бути обізнаним про розгляд його справи, брати участь у процесі, реалізувати своє право на захист, а також оскаржити рішення у встановлений законом строк.

Без встановлення цих обставин висновок суду про відсутність підстав для поновлення строку апелянт вважає передчасним.

Зазначив, що формальний підхід суду призвів до непропорційного обмеження його права на доступ до правосуддя, що суперечить завданням цивільного судочинства та гарантіям справедливого суду.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про відмову у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 30 жовтня 2013 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позиція інших учасників справи

Представник АТ «Ідея Банк» Жовтонецький В.М. подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві проти доводів апеляційної скарги заперечив, зазначив, що вважає цю скаргу необґрунтованою та такою, що не відповідає обставинам справи.

Зокрема, ОСОБА_1 пропущено встановлений ч. 2-4 ст. 284 ЦПК України процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 30.10.2013 року більш ніж на 12 років.

Зазначив, що належних та допустимих доказів існування об`єктивно непереборних обставин, які б унеможливлювали своєчасне звернення до суду, апелянтом не надано, що відповідно до ст. 127 ЦПК України виключає можливість поновлення судом пропущеного процесуального строку.

Вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив відповідачу у поновленні строку, діючи у межах положень ст. 126 ЦПК України, якою встановлено наслідки пропущення процесуальних строків, ст. 284 ЦПК України, якою встановлено порядок перегляду заочного рішення суду та строки подання відповідної заяви, та ст. 287 ЦПК України, яка регламентує можливі наслідки розгляду заяви про перегляд заочного рішення, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду щодо критеріїв поважності причин пропуску процесуального строку.

Заочне рішення суду від 30.10.2013 року оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21.01.2014 року, що забезпечувало апелянту відкритий доступ до його змісту.

Після звільнення з-під варти у листопаді 2013 року, а тим більше після звільнення від відбування покарання у лютому 2019 року, у відповідача були реальні та достатні можливості для ознайомлення з рішенням і подання заяви про його перегляд у межах розумного строку.

Однак, заява подана ОСОБА_1 лише у грудні 2025 року тобто через понад 12 років після ухвалення рішення та більш ніж через 6 років після звільнення з під екстрадиційного арешту. Такий тривалий період бездіяльності, на переконання представника позивача, свідчить про відсутність об`єктивних і непереборних перешкод для подання ОСОБА_1 відповідної заяви.

Вважає, що обставини, пов`язані з арештом, кримінальним провадженням чи міжнародним розшуком, не можуть визнаватися поважними причинами пропуску строку на весь період з 2013 по 2025 роки, оскільки після звільнення з під екстрадиційного арешту будь-які процесуальні перешкоди для подання заяви у апелянта були відсутні.

Відповідач стверджує, що дізнався про існування заочного рішення лише у 2025 році під час перевірки своєї боргової ситуації та з ухвали апеляційного суду від 05.12.2025 року. Однак, АТ «Ідея Банк»переконане, що ОСОБА_1 було відомо про заочне рішення на час подання ним заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи (ухвала Господарського суду Івано-Франківської області від 04.11.2025, справа № 909/1256/25).

На переконання представника АТ «Ідея Банк» відповідач не навів жодних об`єктивних та непереборних обставин, які б перешкоджали йому подати заяву про перегляд заочного рішення після фактичного ознайомлення з ним у 2025 році.

Щодо вручення судової повістки іншій особі звернув увагу суду, що відповідно до ч. 3 ст. 76 ЦПК України та Правил надання послуг поштового зв`язку, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі судові повістки, можуть бути належним чином вручені повнолітньому члену сім`ї адресата, у даному випадку дружині відповідача. Тому отримання повісток іншою особою відповідає процесуальним нормам та не є підставою для визнання повідомлення відповідача недійсним. Відтак, доводи апелянта про нібито припинення подружніх стосунків і фактичне непроживання з дружиною ОСОБА_2 з 2012 року не підтверджені жодними належними доказами.

Враховуючи відсутність у відповідача поважних причин пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, наявність реальної можливості ознайомитися з судовим рішенням та належне вручення йому повісток про розгляд справи, ухвала Івано-Франківського міського суду від 12.01.2026 року, на думку представника позивача, є законною та обґрунтованою. Оскільки для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не має правових підстав, представник позивача у її задоволенні просив відмовити.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Представник позивача Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», відповідач ОСОБА_1 та його представник у судове засідання не з`явилися. Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, місце та час розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

З врахуванням особливостей розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено у судому засіданні з повідомлення (викликом) учасників справи.

Вислухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Встановлені обставини справи

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2013 року задоволено позов АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 448 від 26.12.2007 року на суму 194951 грн. 35 коп., в тому числі: 184578 грн. 75 коп. заборгованості по кредиту, 5251 грн. 48 коп. заборгованості по процентах, 5121 грн. 12 коп. пені, звернуто стягнення на транспортний засіб марки Porsche, моделі Cayenne S, 2007р.в., № кузова НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом реалізації цього транспортного засобу ПАТ «Ідея Банк» на публічних торгах з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету застави.

Застосовані норми права та мотиви суду

Відповідно до частини другої статті 228 ЦПК України у редакції на час ухвалення заочного рішення, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, заяву про перегляд заочного рішення відповідач мав би подати протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України в редакції, що діє на час розгляду заяви ОСОБА_1 , подання заяви про перегляд заочного рішення можливе протягом тридцяти днів з дня проголошенням рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Отже, в редакціях обох статей ЦПК України обчислення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення розпочинається з дня отримання або вручення його копії відповідачу.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Отже, законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2024 року у справі №756/11081/20 сформулювала висновок про те, що частину другу статті 126 ЦПК України треба розглядати у сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець у частині другій статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець у певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2024 року у справі №756/11081/20 зауважила, що зміст положень статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.

Прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Однак до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.

Очевидно, що передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені у статті 286 ЦПК України та наступних статтях.

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.

Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року (справа 308/10198/15-ц, провадження 61-1196св25) наводить такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:

- передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;

- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» був поданий до суду 06 вересня 2013 року.

Заочне рішення у справі позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно ухвалено Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 30 жовтня 2013 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, фактично обмежився констатацією значного проміжку часу, що минув з моменту ухвалення заочного рішення, не з`ясувавши при цьому ключової обставини чи був заявник належним чином та своєчасно повідомлений про розгляд справи у 2013 році.

Копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частини перша, п`ята, шоста статті 272 ЦПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України. У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим.

Аналогічні вимоги про повідомлення учасника справи і вручення йому копії судового рішення містилися у редакції ЦПК України, чинній на день ухвалення рішення.

Належне повідомлення учасника справи є обов`язковою передумовою реалізації ним права на участь у процесі та на захист своїх прав. Сам по собі факт отримання судової кореспонденції третьою особою не є безумовним доказом належного повідомлення апелянта. Оскільки, суд не встановив чи вручено поштова кореспонденція члену сім`ї апелянта чи був він реально обізнаний про розгляд справи.

Висновок про належне повідомлення не може грунтуватися на припущеннях, оскільки припущення не є доказами у розумінні процесуального закону. Невстановлення цих обставин свідчить про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Загальною Декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, вони повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суд першої інстанції як не встановив обставин, що відповідач був обізнаний про розгляд справи і отримав копію судового рішення, так і обставин, що він об`єктивно міг подати заяву про перегляд заочного рішення у передбачені законом строки та дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду, однак не врахував, що належним процесуальним наслідком відповідно до частини другої статті 126 ЦПК України є залишення такої заяви без розгляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки оскаржена ухвала Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області постановлена з порушенням норм процесуального права, то підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року