ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2026 року м. Кропивницький

справа № 404/4046/23

провадження № 22-ц/4809/433/26

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 13 жовтня 2025 року у складі судді Варакіної Н. Б. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та з урахуванням уточнень просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в квартирі під номером АДРЕСА_1 .

Окрім нього у вказаній квартирі зареєстровані його мати - ОСОБА_2 та брат - ОСОБА_3

2003 році ОСОБА_2 виїхала за межі України на заробітки, ОСОБА_3 проживав в квартирі до 2008 року, після чого виїхав з неї, забравши свої особисті речі.

Відповідачі не проживають за вищезазначеною адресою, але зареєстровані там, не надають кошти на оплату комунальних послуг, не несуть витрат на утримання житла, їх особистих речей у будинку немає, проте, ОСОБА_1 не може отримати субсидію через відсутність даних про доходи відповідачів.

З урахуванням викладеного, з метою реалізації свого права на отримання субсидії, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Фортечного районного суду м. Кропивницького від 13 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 536,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 10 000 грн з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач вселився в квартиру як член сім`ї наймача ОСОБА_2 , зареєстрований у квартирі, несе тягар її утримання.

Враховуючи, що відповідачі виїхали із вказаної квартири, не проживають в ній більше 6 місяців без поважної причини, втратили до неї інтерес, про що свідчить їх свідома поведінка, обрали інше місце проживання, не надали суду докази поважності причин не проживання в квартирі, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 13 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції не було перевірено належним чином наявність у позивача порушеного права чи законного інтересу, оскільки квартира не перебуває у власності ОСОБА_1 , а доказів правового статусу житла та підстав його вселення останнім не надано. При цьому, відсутність доведеного порушення права є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції безпідставно не дослідив ордер на жиле приміщення від 14.09.1996 № 157, виданий на підставі рішення виконавчого комітету, та неправильно поклав обов`язок доведення статусу житла як службового на відповідача. Порядок користування службовими жилими приміщеннями регулюється спеціальним законодавством, а ордер у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, підстави для виселення відсутні.

Також відповідач заперечує наявність порушення прав позивача у зв`язку з оплатою комунальних послуг та оформленням субсидії, оскільки розрахунок більшості послуг здійснюється за показниками лічильників, особовий рахунок оформлено на іншу особу, а матеріали справи містять відомостей про призначення субсидії.

Крім того, витрати на професійну правничу допомогу, які стягнуті судом першої інстанції у розмірі 10 000 грн з кожного відповідача, стягнуті незаконно, оскільки заява про такі витрати була подана після завершення розгляду справи по суті, без належного забезпечення права відповідачів на подання заперечень та без безпосереднього дослідження відповідних доказів у судовому засіданні.

Відзиви на апеляційну скаргу

Від адвоката Звіздуна А. М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3 , а рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 адвокат Салюк С. М. підтримав доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 адвокат Звіздун А. М. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась за адресою реєстрації місця проживання, проте, поштовий конверт було повернуто до суду з відміткою про причини невручення - «адресат відсутній».

За змістом пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

За таких обставин, ОСОБА_2 в силу вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в квартирі під номером АДРЕСА_1 . Окрім нього також зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 379 від 10.05.2023, виданої заступником начальника КП «ЖЕО № 3» КМР». Фактично без реєстрації проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням № 568 від 11.09.1996 виконавчий комітет Кіровоградської місткої ради народних депутатів дозволила обмін квартири АДРЕСА_2 з однієї кімнати житловою площею 15,4 кв. м. з кухнею спільного користування ОСОБА_2 , склад сім`ї чотири особи, на квартиру АДРЕСА_1 , з двох кімнат житловою площею 26,4 кв. м. ОСОБА_6 , склад сім`ї дві особи.

Згідно актів про не проживання особи за місцем реєстрації, який було складено мешканцями будинком за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 не проживає за даною адресою з 20 вересня 2003 року, а ОСОБА_3 не проживає з 15 червня 2008 року, що засвідчується зав. будинком ОСОБА_7 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про визнання осіб такими, що втрати право користування житлом

Відповідно до статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).

У статті 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 755/1139/18 (провадження № 61-6632св22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21) вказано, що: «аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року у справі № 404/9215/19 (провадження № 61-4042св24) зазначено: «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України)».

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії довідки № 379 від 10.05.2023, виданої заступником начальника КП «ЖЕО № 3» КМР», ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в квартирі під номером АДРЕСА_1 , окрім нього також зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фактично без реєстрації проживають: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 5).

Рішенням № 568 від 11.09.1996 виконавчий комітет Кіровоградської місткої ради народних депутатів дозволила обмін квартири АДРЕСА_2 з однієї кімнати житловою площею 15,4 кв. м. з кухнею спільного користування ОСОБА_2 , склад сім`ї чотири особи, на квартиру АДРЕСА_1 , з двох кімнат житловою площею 26,4 кв. м. ОСОБА_6 , склад сім`ї дві особи.

Згідно копії актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 08 травня 2023 року, від 15 вересня 2022 року та від 17 січня 2023 року, які було складено мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 не проживає за даною адресою з 20 вересня 2003 року, а ОСОБА_3 не проживає з 15 червня 2008 року, що засвідчується зав. будинком ОСОБА_7 (а. с. 6-8).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 335825759 від 15 червня 2023 року відомості про власника квартири АДРЕСА_1 , відсутні (а. с. 117).

Відповідно до наданої інформації КП «ЖЕО № 3» КМР» № 474 від 14 червня 2023 року основним наймачем квартири власника квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (а. с. 118).

У відповіді КП «ЖЕО № 3» КМР» № 364 від 10 липня 2025 року на адвокатський запит зазначено, що згідно архівних відомостей КП «ЖЕО № 3» КМР» на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів № 568 від 11 вересня 1996 року «Про обмін житлових приміщень у м. Кіровограді» було видано ордер № 157 від 14 вересня 1996 року, на підставі якого ОСОБА_2 отримала у користування квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, відомості про надання статусу « службове» вказаній квартирі, а також документи, на підставі яких квартира набула такий статус, в архіві відсутні (а. с. 143).

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснила, що є донькою позивача, відповідачі не проживають в квартирі з її народження. Бабусю не знає, ніколи не бачила. ОСОБА_3 в квартирі з ними не проживав.

Свідок ОСОБА_5 суду першої інстанції пояснила, що в квартиру АДРЕСА_1 вселилась в 2004 році до свого чоловіка, позивача по справі, з яким проживає у незареєстрованому шлюбі. З ним проживав його молодший неповнорідний брат ОСОБА_3 , якого виховували як свою дитину. ОСОБА_8 не бачила ніколи в житті. З 2008 року ОСОБА_3 виїхав з квартири та проживав окремо комунальні послуги не сплачував. Не мають змоги оформити субсидію, оскільки в квартирі зареєстровані відповідачі.

Свідок ОСОБА_7 суду першої інстанції пояснила, що позивач з матір`ю та ОСОБА_3 проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Мати виїхала за кордон, а позивач залишився там проживати та опікувався братом ОСОБА_9 , який потім виїхав з квартири і якого не бачила вже років 15.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки та відсутність поважних причин такої відсутності.

Із матеріалів справи слідує та не заперечується відповідачем ОСОБА_3 , що він вибув зі спірної квартири у 2008 році у зв`язку з навчанням та надалі до неї не повертався, особистих речей не зберігає, витрат на утримання житла не несе.

Доказів продовження строку збереження за ним жилого приміщення відповідно до частини другої статті 71 ЖК Української РСР або наявності обставин, які б свідчили про збереження наміру користуватися спірною квартирою як постійним місцем проживання, суду не надано.

Щодо ОСОБА_2 , судом встановлено, що вона вибула з квартири у 2003 році, виїхала за межі України, понад двадцять років у спірному житлі не проживає, доказів тимчасового характеру відсутності або наміру повернутися не подано. В матеріалах справи відсутні будь-які докази її участі у витратах на утримання спірного житла чи вчинення інших дій, що свідчили б про збереження зв`язку з цим житлом.

Суд також враховує, що тривала відсутність відповідачів, відсутність участі у витратах на утримання житла, відсутність особистих речей, а також відсутність доказів поважності причин непроживання свідчать про їх свідоме вибуття та втрату інтересу до спірного житлового приміщення.

За таких обставин, встановивши, що позивач вселився в квартиру як член сім`ї наймача ОСОБА_2 , зареєстрований у квартирі, несе тягар її утримання, відповідачі виїхали з квартири, не проживають в ній більше 6 місяців без поважної причини, втратили до неї інтерес, про що свідчить їх свідома поведінка, обрали інше місце проживання, не надали суду докази поважності причин не проживання в квартирі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було перевірено належним чином наявність у позивача порушеного права чи законного інтересу, оскільки квартира не перебуває у власності ОСОБА_1 , а доказів правового статусу житла та підстав його вселення останнім не надано, з огляду на таке.

20 вересня 2021 року ВС у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 200/17337/17 відступив від висновків, викладених у постанові ВС від 23.01.2019 у справі № 524/7927/16-ц про те, що у позивача, який не є власником або наймачем, а членом сім`ї наймача кімнати в гуртожитку, не виникає права на звернення до суду з позовом про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. ВС наголосив на тому, що особа, яка на законних підставах вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована в ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, зокрема з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Таким чином,для звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не вимагається наявність права власності на це житло.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є зареєстрованим та фактичним користувачем квартири, несе витрати на її утримання, а тому має право на захист свого інтересу відповідно до статей 15, 16 ЦК України та статей 71, 72 ЖК України. Сам факт тривалої реєстрації відповідачів у квартирі створює для позивача обмеження у реалізації житлових прав, що свідчить про наявність порушеного інтересу.

Висновок суду першої інстанції про наявність у позивача належного процесуального статусу є правильним.

Не заслуговують на увагу суду також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не дослідив ордер на жиле приміщення та неправильно поклав обов`язок доведення статусу житла як службового на відповідача, оскільки вони не спростовують встановлених судом обставин тривалої відсутності відповідачів у спірному житлі.

Наявність ордера підтверджує лише законність первісного вселення, але не гарантує безстрокового збереження права користування незалежно від фактичного проживання.

Крім того, матеріали справи не містять належних доказів надання квартирі статусу службової у встановленому законом порядку. Сам по собі ордер не є доказом службового характеру житла. Відповідно до статті 81 ЦПК України, саме сторона, яка посилається на певні обставини, повинна їх довести. Тому суд першої інстанції правомірно поклав обов`язок доведення спеціального статусу житла на відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що більшість послуг обліковується за лічильниками, також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки факт реєстрації у квартирі осіб, які фактично не проживають, має юридичне значення не лише для розрахунку комунальних платежів, а й для реалізації інших житлових прав, у тому числі щодо субсидій, розпорядження житлом, визначення складу сім`ї наймача тощо.

Отже, наявність зареєстрованих, але фактично відсутніх осіб об`єктивно впливає на обсяг прав та обов`язків позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат

Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх Відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результати вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно протоколу судового засідання від 13 жовтня 2025 року оскаржуване рішення в засіданні не проголошувалось (а. с. 154-155).

16 жовтня 2026 року від представника позивача адвоката Звіздуна А. М. надійшло клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому він просив стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн (а. с. 165).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 22 травня 2023 року (а. с. 166); додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 22 травня 2023 року, в якій визначено оплату гонорару фіксованою сумою в розмірі 20 000 грн (а. с. 168); квитанцію № 12 від 22 травня 2023 року про оплату ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_10 гонорару в розмірі 20 000 грн (а. с. 168); акт прийому-передачу наданих послуг від 14 жовтня 2024 року (а. с. 169).

Повний текст рішення Фортченого районного суду м. Кропивницького від 13 жовтня 2025 року складено 27 жовтня 2025 року (а. с. 156-164).

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як слідує з матеріалів справи, клопотання представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та відповідні докази були подані після закінчення судових дебатів і розгляду справи по суті. При цьому в судовому засіданні не було з`ясовано обсяг наданої правничої допомоги, характер та тривалість виконаних робіт, а відповідачам не було забезпечено реальної можливості подати заперечення щодо розміру та співмірності заявлених витрат.

У постанові Верховний Суд від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити необхідні процесуальні дії для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на подання відповідних заперечень проти таких вимог, що виключає ініціативу суду щодо їх відшкодування без належної процесуальної активності сторін. Принцип змагальності, закріплений у статті 12 ЦПК України, конкретизовано, зокрема, у частинах п`ятій та шостій статті 137 ЦПК України, відповідно до яких на іншу сторону покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат та наявності підстав для їх зменшення.

З огляду на те, що клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу подано після закінчення судових дебатів та фактичного завершення розгляду справи по суті, суд першої інстанції мав вирішувати це питання у порядку, передбаченому статтею 270 ЦПК України, тобто шляхом ухвалення додаткового рішення. Натомість питання про розподіл витрат було вирішено без дотримання визначеної процесуальної процедури, що свідчить про порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу ухвалено з порушенням норм процесуального права, без належної перевірки та оцінки поданих доказів, що є підставою для його скасування в цій частині.

Разом з тим, враховуючи характер спірних правовідносин, відсутність підвищеної складності справи, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, кількість судових засідань, зміст поданих процесуальних документів, а також принципи розумності та співмірності судових витрат і заперечення відповідача щодо їх розміру, суд інстанції вважає за можливе визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню, у сумі по 5 000 грн з кожного відповідача на користь ОСОБА_1 , понесених останнім під час розгляду справи судом першої інстанції, що відповідає засадам справедливості, змагальності та балансу інтересів сторін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 13 жовтня 2025 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 5 000 грн, з кожного, витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення питання про розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 13 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) по 5 000 (п`ять тисяч) грн., з кожного, витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05.03.2026.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. І. Чельник