Справа № 459/2354/24 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновська Ю. Д.
Провадження № 22-ц/811/3628/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: представника Головного управління Національної

поліції у Львівській області Гій А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просив скасувати арешт майна, накладений ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 19.05.2022 у кримінальному провадженні№0000094 від 19.05.2022 в справі № 459/1011/22 на належний йому автомобіль марки «BMW» 320D, 2008 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , сірого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (Pozwolenie czasowe); заяву №543991071 від 18.05.2022; картку номер НОМЕР_3 ; сертифікат відповідності серії НОМЕР_4 ; додаток до сертифіката відповідності UA.005.035726-22; електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-2); електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-6); DECYZJA NR KD.3985.2022.EK; інформацію про ТЗ наданий на огляд №14/4646/1133А; довіреність; ключ до автомобіля марки «BMW» 320D; вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Червоноградського міського суду Львівської області від 19.05.2022 в рамках кримінального провадження №0000094 від 19.05.2022 (справа № 459/1011/22) накладено арешт на належний йому автомобіль марки «BMW» 320D, 2008 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , сірого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (Pozwolenie czasowe); заяву №543991071 від 18.05.2022; картку номер НОМЕР_3 ; сертифікат відповідності серії НОМЕР_4 ; додаток до сертифіката відповідності UA.005.035726-22; електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-2); електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-6); DECYZJA NR KD.3985.2022.EK; інформацію про ТЗ наданий на огляд №14/4646/1133А; довіреність; ключ до автомобіля марки «BMW» 320D. Постановою дізнавача Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області від 20.06.2024 кримінальне провадження №0000094 від 19.05.2022 було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, однак питання щодо зняття накладеного арешту не вирішено, що порушує його права як власника майна.

На підставі наведеного просив задовольнити його позов.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21.10.2024 позов задоволено.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 19.05.2022 у кримінальному провадженні № 0000094 від 19.05.2022 в справі № 459/1011/22 на належний ОСОБА_1 автомобіль марки «BMW» 320D, 2008 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , сірого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (Pozwolenie czasowe); заяву №543991071 від 18.05.2022; картку номер НОМЕР_3 ; сертифікат відповідності серії НОМЕР_4 ; додаток до сертифіката відповідності UA.005.035726-22; електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-2); електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-6); DECYZJA NR KD.3985.2022.EK; інформацію про ТЗ наданий на огляд №14/4646/1133А; довіреність; ключ до автомобіля марки «BMW» 320D.

Стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області в користь ОСОБА_1 1211,20 грн понесених судових витрат на оплату судового збору.

Рішення суду оскаржило Головного управління Національної поліції у Львівській області.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що зважаючи на те, що ухвалою слідчого судді Червоноградського міського суду від 19.05.2024 накладено арешт на майно у кримінальному провадженні №000094 від 19.05.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України в порядку КПК України 2012 року, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновку про те, що арешт підлягає скасуванню, не надавши оцінки доводам ГУНП у Львівській області про неможливість розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства, посилаючись на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду по справі №554/2506/22 від 15.04.2024. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник Головного управління Національної поліції у Львівській області Гій А.А. підтримала апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній. ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, тому його неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 19.05.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000094 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про те, що під час реєстрації транспортного засобу марки «BMW 320D», номерні знаки R1 9321, 2008 року випуску, сірого кольору, яким користується ОСОБА_1 , було виявлено ознаки підробки документів на вказаний транспортний засіб.

Ухвалою слідчого cудді Червоноградського міського суду Львівської області від 19.05.2022 у даному кримінальному провадженні накладено арешт на належний ОСОБА_1 автомобіль марки «BMW» 320D, 2008 року випуску, номерні знаки НОМЕР_1 , сірого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (Pozwolenie czasowe); заяву № 543991071 від 18.05.2022; картку номер НОМЕР_3 ; сертифікат відповідності серії НОМЕР_4 ; додаток до сертифіката відповідності UA.005.035726-22; електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-2); електронну декларацію UA209200/2022/003297 (форма МД-6); DECYZJA NR KD.3985.2022.EK; інформацію про ТЗ наданий на огляд №14/4646/1133А; довіреність; ключ до автомобіля марки «BMW» 320D. Вказаний арешт майна був накладений з метою збереження речових доказів.

Постановою дізнавача СД Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області Ващишин М.В. від 20.06.2024 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000094 від 19.05.2022, закрито на підставі п .2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Вказано, що долю речових доказів належить вирішити в порядку, визначеному ст.ст. 100, 174 КПК України.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі ст. 174 КПК України, звертався до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту, накладеного в межах кримінального провадження №0000094 від 19.05.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Ухвалою слідчого cудді Червоноградського міського суду Львівської області від 04.07.2024 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного в межах кримінального провадження № 0000094 від 19.05.2022, оскільки слідчий суддя не наділений повноваженнями вирішувати питання про скасування арешту на майно та вирішувати долю речового доказу після закінчення досудового розслідування.

Під час апеляційного розгляду також встановлено, що ухвалою cудді Червоноградського міського суду Львівської області від 27.06.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту, накладеного в межах кримінального провадження № 0000094, відмовлено з тих підстав, що вимога про скасування арешту майна, після закриття кримінального провадження, відповідно до вимог КПК України, не підлягає розгляду слідчим суддею й не може бути задоволеною.

Предметом позову у даній справі є скасування арешту на майно, який накладений слідчим суддею в межах кримінального провадження, з метою збереження такого майна як речового доказу, проте таке закрито, однак долю такого майна (речового доказу) органом досудового розслідування, не вирішено як і не вирішено це питання слідчим суддею за правилами, визначеними КПК України.

Частиною першою статті 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження (пункт 7 частини другої статті 131 КПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою цієї статті, якою Кодекс доповнено згідно із Законом України від 1 грудня 2022 року № 2810-IX «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння» (набрав чинності 29 грудня цього ж року) визначено, що ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З моменту втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення, передбачених пунктами 3-4-1, 8, 9 частини другої статті 131 цього Кодексу, припиняє свою дію. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених пунктами 3-4-1, 6-9 частини другої статті 131 цього Кодексу, не допускається, якщо під час кримінального провадження втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, крім випадків накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України. За змістом статей 173, 174 цього Кодексу під час досудового розслідування, судового розгляду питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд відповідно.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України).

Частини третьою та четвертою статті 174 КПК України регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом - за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором - одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження.

Натомість у статті 174 КПК України не йдеться про скасування арешту майна слідчим суддею після закінчення досудового розслідування внаслідок закриття кримінального провадження за постановою керівника органу досудового розслідування на підставі приписів пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України

Після закриття кримінального провадження втручання у сферу приватних інтересів (арешт майна) фактично набуває свавільного характеру, з огляду на що приписи частини четвертою статті 132 КПК України є дієвим засобом реалізації положень статті Конституції України, статті 13 Конвенції задля усунення порушення прав власника або володільця майна.

Приписи частини четвертої статті 132 КПК України є нормою, за якою в КПК України встановлено порядок припинення арешту майна після закриття кримінального провадження, застосування якої у взаємозв`язку із положеннями частини першої статті 170 цього Кодексу скасовує обмеження, застосовані під час досудового розслідування.

Отже, у разі закриття кримінального провадження постановою слідчого або прокурора, ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно (речові докази) припиняє свою дію, з огляду на що припиняє свою дію і застосоване слідчим суддею позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування відповідним майном. Після закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому законом слідчим, речовий доказ перебуває у володінні органу досудового розслідування за відсутності процесуального рішення про арешт майна.

Відповідно до частини першої статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 100 КПК України у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У кримінальному судочинстві, де стикаються публічні та приватні інтереси, виникає потреба у створенні таких механізмів реалізації права на судовий захист, які забезпечували б ефективне поновлення прав особи, були максимально пристосовані для вирішення його завдань на всіх етапах провадження.

Як визначено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Протокол до Конвенції), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово та послідовно зазначав, що «перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним [рішення у справі Iatridis v. Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v. Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33].

За приписами статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не слідує із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга).

Гарантії захисту та порядок відновлення порушеного права на власність мають своє відображення у кримінальному процесуальному законодавстві України.

Завданням кримінального провадження, окрім іншого, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження (стаття 2 КПК України).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2024 року в справі № 554/2506/22 викладено такий висновок щодо застосування норми, передбаченої абзацом 1 частини четвертої статті 132 КПК України: «У разі закриття слідчим, прокурором кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, серед яких і арешт майна, припиняють свою дію в силу прямої вказівки цієї норми».

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Таким чином, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див.: аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц; від 26 лютого 2020 року в справі № 1240/1981/18; від 28 квітня 2020 року в справі № 607/15692/19).

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року в справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року в справі № 9901/497/18, від 06 лютого 2019 року в справі № 522/12901/17-ц та від 20 листопада 2019 року в справі № 591/5619/17.

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Зазначені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17.

У справі, що переглядається кримінальне провадження закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Крім цього, в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000094 від 19.05.2022 встановлено,що вказаний транспортний засіб знятий з розшуку у базах даних «Інтерпол», будь які інші процедури ані в рамках кримінального провадження в Україні, ані в рамках міжнародного співробітництва не проводяться, річ набута з незаборонених законом підстав, суду неподані відомості про наявність будь-яких обмежень щодо перебування вказаного транспортного засобу в цивільному обороті.

Оскільки арешт щодо такого транспортного засобу припинився в силу прямої вказівки закону, вимоги про зняття арешту не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, у разі неповернення такого майна органом досудового розслідування, у володінні якого воно перебуває без достатньої правової підстави, його законному власнику, останній не позбавлений права на звернення з позовом про його витребування (повернення), на підставі положень цивільного законодавства, якими врегульовано питання захисту права власності.

Враховуючи наведене, оскаржене рішення підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі положень пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з статтею 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Таким чином, рішення суду необхідно скасувати, а провадження у цій справі закрити.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ст.ст. 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 377, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом зняття арешту з майна закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 27.02.2026

Головуючий

Судді