Справа № 750/797/26
Провадження № 2/750/1361/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 березня 2026 року м. Чернігів
Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:
суддіСупруна О.П.,
секретар за участю Юрченко А.А. , представника позивача - адвоката Марченка Р.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 750/797/26 за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
21.01.2026 позивач через свого представника, адвоката Марченка Р.Г., за допомогою системи «Електронний суд» звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія», у якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 13 954,66 грн, заборгованість із компенсації за невикористану відпустку в розмірі 28 362,70 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.01.2026 по день ухвалення судового рішення, обчислений виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 1 243,60 грн, а також судові витрати.
Суддя Деснянського районного суду м. Чернігова Супрун О.П. ухвалою від 23.01.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, яку призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 05.03.2026.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити, дав згоду на заочний розгляд справи, у зв`язку з чим суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Позивач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені належним чином, про причини неявки не повідомили, відповідач відзиву не подав.
За правилом частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із Дочірнім підприємством ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія».
Згідно з наказом про прийняття на роботу № 25-к від 16.02.2018 позивача було прийнято на посаду головного механіка відділу головного механіка з 19.02.2018 (а.с. 40).
Наказом № 66-к від 21.05.2018 позивача переведено на посаду начальника відділу охорони праці, наказом № 119-к від 21.09.2023 - на посаду завідувача сектору охорони праці (37, 38), наказом № 1-к від 01.01.2024 - на посаду начальника відділу охорони праці (а.с .36).
Наказом № 3-к від 07.01.2026 позивача звільнено з роботи з 08.01.2026 на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.
Із матеріалів справи вбачається, що під час роботи у відповідача позивачу, відповідно до умов колективного договору між власником та регіональною профспілковою організацією ДП «Чернігівнафтогазгеологія» на 2020-2022 роки, дія якого продовжувалась на період воєнного стану до укладення нового договору, були встановлені доплати та надбавки до посадового окладу.
Зокрема, наказами № 63 від 22.09.2023, № 2 від 01.01.2024 та № 53 від 03.09.2025 позивачу встановлено доплати в розмірі 30 % посадового окладу за інтенсивність праці та 20 % посадового окладу за виконання обов`язків відсутнього працівника, що підтверджується наданими до матеріалів справи розрахунковими листками за 2023-2025 роки (а.с. 56, 58, 59, 42-45).
Посадовий оклад позивача становив 18 000,00 грн, а з урахуванням встановлених доплат та надбавок загальний розмір її щомісячної заробітної плати становив 27 000,00 грн.
У день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку.
Із наданої інформації про рух коштів по картковому рахунку позивачки в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2026 по 09.01.2026 убачається, що 09.01.2026 на банківський рахунок позивача відповідачем було перераховано лише 6 769,81 грн, із яких: заробітна плата - 3 807,98 грн, компенсація за невикористану відпустку - 2 961,83 грн.
За розрахунками позивача, відповідач не виплатив у повному обсязі належні їй суми заробітної плати, а саме: заробітну плату за листопад 2025 року в розмірі 6 000,05 грн, заробітну плату за грудень 2025 року в розмірі 6 092,59 грн, а також заробітну плату за період з 01.01.2026 по 08.01.2026 у розмірі 30 224,56 грн.
Загальна сума заборгованості, яка, за твердженням позивача, включає незаконно не нараховані та не виплачені доплати і надбавки у розмірі 50 % посадового окладу, а також компенсацію за дні невикористаної відпустки, становить 42 317,00 грн.
Крім того, із довідки відповідача від 07.01.2026 убачається, що позивачеві належить компенсація за 53 календарні дні невикористаної щорічної відпустки.
Водночас, у позові зазначено, що виплачена ОСОБА_2 компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2 961,83 грн була розрахована без урахування встановлених доплат у розмірі 50 % посадового окладу, що, на її думку, суперечить порядку обчислення середньої заробітної плати.
На момент звернення до суду зазначена сума позивачеві не виплачена, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-7) та випискою по картковому рахунку позивача № НОМЕР_1 , на який вона отримувала заробітну плату в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 15-16, 12).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша статті 117 КЗпП України).
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження своїх доводів про невиплату відповідачем заробітної плати при звільненні позивачкою надано індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-7), розрахункові листки, видані відповідачем та виписку по картковому рахунку позивача.
Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період із листопада 2025 року по день звільнення в сумі 13 954,66 грн, а також компенсації за невикористану відпустку в розмірі 28 362,70 грн
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 09.01.2026 по 10.03.2026 (день ухвалення рішення) суд виходить з наступного.
Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Як установлено судом, відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачу, повний розрахунок не проведений і на час розгляду справи вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, а відтак з відповідача на користь позивача відповідно до статті 117 КЗпП України належить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.
Середній заробіток працівника визначається згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі за текстом - Порядок).
Відповідно до пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Із розрахункових листків убачається, що заробітна плата ОСОБА_2 за листопад - грудень 2025 року (36 днів), із урахуванням надбавок, загалом складає 44 769,83 грн. Середньоденна заробітна плата складає 1 243,60 грн (44 769,83:36).
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 09.01.2026 по 10.03.2026 за 43 робочих дні становить 53 474,80 грн (1 243,60 грн х 43 дні).
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні за правилами статті 117 КЗпП України, чинними на час звільнення позивача, не була обмежена в часі та не залежала від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Із огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, тому суд вважає необхідним стягнути з позивача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 474,80 грн із наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин першої - третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;
3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі
№ 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від
25.05.2021 у справі № 910/7586/19).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію ордера на надання правничої допомоги серії СВ № 1157551 від 21.01.2026 (а.с. 11), копію платіжної інструкції № @2PL.1.486447189 від 12.01.2026 про оплату послуг адвоката на суму 5 000,00 грн (а.с. 61).
Ураховуючи відсутність заперечень з боку відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, а також права суду втручатись у договірні відносини між адвокатом та клієнтом без ініціативи відповідача, вони підлягають стягненню у визначеному позивачем та адвокатом розмірі.
На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача та держави.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 279-282, 289, 354 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 13 954,66 грн та заборгованість із компенсації за невикористану відпустку в розмірі 28 362,70 грн, а всього 42 317,36 грн (сорок дві тисячі триста сімнадцять гривень 36 копійок).
Стягнути з Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53 474,80 грн (п`ятдесят три тисячі чотириста сімдесят чотири гривні 80 копійок) із наступним утриманням податків і обов`язкових платежів.
Стягнути з Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) у відшкодування витрат на правову допомогу.
Стягнути з Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на користь ОСОБА_2 1 084,00 грн (одну тисячу вісімдесят чотири гривні 00 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з Дочірнього підприємства ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» на користь держави 1 084,00 грн (одну тисячу вісімдесят чотири гривні 00 копійок) судового збору.
Заочне рішення в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .
Відповідач: Дочірнє підприємство ПрАТ «НАК «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія», місцезнаходження: вул. Шевченка, 15, м. Чернігів, код ЄДРПОУ - 01431535.
Суддя