Справа № 953/2217/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2026 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді Єфіменко Н.В.,

за участі секретаря Лущан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Рудної Ірини Миколаївни про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

встановив:

26 лютого 2026 року до суду надійшло подання головного державного виконавця Київського ВДВС у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Рудної І.С. (далі: державний виконавець) про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 (далі: боржник) у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа.

В обґрунтування подання державний виконавець посилалась на здійснення виконавчих проваджень №79884276, 79884409, за якими боржником є ОСОБА_1 , вжиття заходів спрямованих на виконання рішень судів, не досягнення бажаного результату. Необхідність застосування такого примусового заходу обумовлена тим, що на сьогоднішній день виконавцем здійснені усі можливі та необхідні дії, спрямовані на виконання виконавчих документів, однак боржник ухиляється від виконання рішень судів, не вживає заходів щодо сплати штрафів за рахунок належного майна і доходів.

До судового засідання державний виконавець, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилась, причину неявки не сповістила.

Враховуючи, що подання розглядається негайно, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності державного виконавця.

Обставини, встановлені судом при розгляді подання:

15.10.2025 постановою Чернівецького районного суду м. Чернівці ОСОБА_1 визнана винною у вчинені п`яти правопорушень передбачених ч.1 ст.483 МК України та на неї накладені адміністративні стягнення у виді штрафів у розмірі: 1 264 987,83 грн.; 2 050 218,56 грн.; 7 313 720 грн.; 3 407 992,39 грн.; 6 446 093,39. На підставі ст.36 КУпАП остаточно призначене покарання у виді 7 313 720 грн.

17.11.2025 постановою Чернівецького апеляційного суду вищевказана постанова скасована в частині накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1 264 987,83 грн. за протоколом №0137/UA408000/2025 від 24.03.2025, провадження у цій частині закрите. В решті постанова залишена без змін.

26.12.2025 постановою державного виконавця відкриті виконавчі провадження №79884276, №79884409 з виконання вищевказаних постанов.

29.12.2025 постановою державного виконавця ВП№79884276, №79884409 об`єднані у зведене провадження.

Державним виконавцем під час виконання ВП№79884276, №79884409 здійснений ряд заходів з метою встановлення майнового стану боржника (а.с.21-127).

У боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне:

Відповідно до ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» № 3857-XII від 21.01.1994 (далі: ЗУ № 3857-XII) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Положеннями ст.6 ЗУ №3857-XII встановлений вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Відповідно до ст.2 прот.№4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Зі змісту п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ст.441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у п.49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13.11.2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга №66485/01, §§ 78 - 82).

Тобто, застосовуючи ст.2 прот.4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за обставин справи.

Як вбачається з вище наведеного, законодавством встановлені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а у разі ухилення боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 чт.19 Закону України «Про виконавче провадження».

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

При тому, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань покладених на нього рішенням є оціночним поняттям.

Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Саме державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинне здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

З матеріалів справи судом вбачається, що державним виконавцем проведено ряд виконавчих дій у відповідності до норм ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, зроблені запити для перевірки майнового стану боржника, наявності відкритих рахунків, рухомого або нерухомого майна.

Разом з тим, відсутність майна, або інших доходів боржника, на яке можливо здійснити стягнення, не може слугувати підставою визнання дій боржника свідомим ухиленням від виконання своїх зобов`язань.

Матеріали подання доказів факту ухилення боржника від виконання судового рішення, не містять.

З урахуванням викладеного, за недоведеності обставин, на які посилається державний виконавець, подання задоволенню не підлягає, що не перешкоджає повторному зверненню до суду.

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суд,

постановив:

У задоволенні подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Рудної Ірини Миколаївни про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, - відмовити.

Роз`яснити державному виконавцю, що він не позбавлений права в процесі виконавчого провадження на повторне звернення до суду із спірного питання у випадку вжиття передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо встановлення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання рішення суду.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст ухвали складений 27.02.2026.

Суддя Н.В. Єфіменко