Виноградівський районний суд Закарпатської області
_______________________________________________________________________________________________ Справа № 299/582/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.03.2026 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Левка Т.Ю., секретар судового засідання Онисько С.С., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хемишинець Е.І., звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 . На день смерті постійно проживав в АДРЕСА_1 . До складу його сім`ї на день смерті входили позивачка (дружина) та відповідачі (сини). Заповіту не залишив. ОСОБА_1 (позивачка) одноосібно успадкувала майно, що ввійшло до складу спадщини її чоловіка та оформила нотаріально спадщину на частину майна: заведено спадкову справу №88/2025 у приватного нотаріуса Стойка С.М., видано свідоцтво про право на спадщину за законом 28.01.2026 . Відповідачі подали заяви про відмову від прийняття спадщини, які зберігаються у Спадковій справі. Проте, до складу спадщини ввійшло також майно, право на яке позивачка не може оформити в нотаріальному порядку: це право на завершення процедури приватизації земельної ділянки. Позивачці відомо, що за життя її чоловік розпочав, але не завершив процедуру приватизації частини земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок по АДРЕСА_1 , яка входила до земельної ділянки загальною площею 0,25 га, та призначалася для ведення особистого селянського господарства (рілля). Так, Рішенням Підвиноградівської сільської ради народних депутатів Виноградівського району Закарпатської області, восьма сесія двадцять другого скликання, від 13.09.1996 року, вирішено передати у приватну власність земельні ділянки громадянам с. Підвиноградів за списком у Додатках до рішення сесії. Згідно із Додатком до списку за номером 160 внесено ОСОБА_4 , якому передано в порядку приватизації у приватну власність земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,25 га. Земельну ділянку загальною площею до 0,25 га було рекомендовано сформувати частинами: частина орієнтовною площею 0,07 га під житловим будинком для його будівництва та обслуговування, а інша частина орієнтовною площею 0,15 га - для ведення особистого селянського господарства (рілля). Тому, ОСОБА_5 за життя здійснив процедуру приватизації частини земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок по АДРЕСА_1 площею 0,0706 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, зареєстрував право у Державному реєстрі речових прав. Земельна ділянка площею 0,0706 га має кадастровий номер :05:002:0104, успадкована позивачкою та на неї видано Свідоцтво про право на спадщину, як і на будинок, що на ній розташовано. Проте, ОСОБА_5 помер раптово тому не завершив процедуру приватизації на іншу частину земельної ділянки площею 0,1475 га для ведення особистого селянського господарства - не отримав в той час правозасвідчувальний документ, і не зареєстрував своє право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачка та її представник у підготовче засідання не з`явилися, однак представник позивачки подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутність.

Відповідачі будучи повідомленими про день, час та місце проведення підготовчого засідання належним чином, в підготовче засідання не з`явилися, однак надіслали до суду заяви, згідно яких вимоги позивачки визнають повністю та просять суд розглянути справу у їх відсутність.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання ними позову прийнято судом.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов`язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачами, суд вважає за можливе у підготовчому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом належними доказами достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки та батько відповідачів ОСОБА_4 .

На день смерті ОСОБА_4 постійно проживав в АДРЕСА_1 .

До складу його сім`ї на день смерті входили позивачка (дружина) та відповідачі (сини).

Заповіту не залишив.

Ппозивачка одноосібно успадкувала майно, що ввійшло до складу спадщини її чоловіка та оформила нотаріально спадщину на частину майна: заведено спадкову справу №88/2025 у приватного нотаріуса Стойка С.М., видано свідоцтва про право на спадщину за законом 28.01.2026.

Відповідачі подали заяви про відмову від прийняття спадщини.

Проте, до складу спадщини ввійшло також майно, право на яке позивачка не може оформити в нотаріальному порядку: це право на завершення процедури приватизації земельної ділянки.

Так, за життя спадкодавець розпочав, але не завершив процедуру приватизації частини земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок по АДРЕСА_1 , яка входила до земельної ділянки загальною площею 0,25 га, та призначалася для ведення особистого селянського господарства (рілля).

, Рішенням Підвиноградівської сільської ради народних депутатів Виноградівського району Закарпатської області, восьма сесія двадцять другого скликання, від 13.09.1996 року, вирішено передати у приватну власність земельні ділянки громадянам с. Підвиноградів за списком у Додатках до рішення сесії. Згідно із Додатком до списку за номером 160 внесено ОСОБА_4 , якому передано в порядку приватизації у приватну власність земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,25 га.

Зазначене рішення про приватизацію земельної ділянки прийнято в період чинності Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок».

Земельну ділянку загальною площею до 0,25 га було рекомендовано сформувати частинами: частина орієнтовною площею 0,07 га під житловим будинком для його будівництва та обслуговування, а інша частина орієнтовною площею 0,15 га - для ведення особистого селянського господарства (рілля).

Спадкодавець за життя здійснив процедуру приватизації частини земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок по АДРЕСА_1 площею 0,0706 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, зареєстрував право у Державному реєстрі речових прав.

Земельна ділянка площею 0,0706 га має кадастровий номер :05:002:0104, успадкована позивачкою та на неї видано Свідоцтво про право на спадщину, як і на будинок, що на ній розташовано.

Спадкодавець помер раптово, тому не завершив процедуру приватизації на іншу частину земельної ділянки площею 0,1475 га для ведення особистого селянського господарства - не отримав в той час правозасвідчувальний документ, і не зареєстрував своє право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину в судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Згідно із статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.

Згідно статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статті 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації (Лист спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

На підставі абзац 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Аналіз наведеної норми свідчить, що у разі, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, а якщо приватизація земельної ділянки відповідно чинного законодавства України не завершена й право на її завершення.

Верховний Суд в Постанові від 21 березня 2018 року по справі № 623/633/17, провадження № 61-6243 св. 18 зазначив, що: «Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139- V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу Х доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-V1). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 Земельного Кодексу України).»

Згідно п. 7 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Приватний нотаріус відмовили позивачці в оформленні спадщини на вказану земельну ділянку із-за відсутності правовстановлюючих документів на спадкові майнові права, роз`яснила 21.01.2026, що відсутня можливість у нотаріальному порядку оформити успадковане право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, розпочатої спадкодавцем, тому позивачка звернулася до суду за захистом права шляхом його визнання, а саме визнання за нею права на завершення приватизації вищевказаної земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, що його пережив та батьки.

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.2 ст 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Для подальшого утримання та збереження майна необхідно оформити право власності на спадкове майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, не існує.

Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 200, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 5, 16, 328, 392, 1225, 1261, 1268, 1270 ЦК України, Постанови ПВС № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , набуте в порядку спадкування право на завершення процедури приватизації земельної ділянки площею 0,1475 га, для ведення особистого селянського господарства розташованої в АДРЕСА_2 , на території Виноградівської міської територіальної громади Берегівського району Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийЛевко Т. Ю.