ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2026 року м. Кропивницький

справа № 404/1056/24

провадження № 22-ц/4809/437/26

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов Дмитро Володимирович, на заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2024 року у складі головуючого судді Мохонько В.В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У лютому 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 51 892,39 грн в рахунок компенсації вартості предмета лізингу та 1 502,03 грн відсотків за користування предметом лізингу, а всього 53 394, 42 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір фінансового лізингу автомобіля №KGVVA!00000088, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4144, відповідно до умов якого лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (п. 2.2. Договору лізингу).

Відповідно до п.2.3 Договору лізингу строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу становить 60 місяців (п.14.2. Договору лізингу) та складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу.

За змістом п. 2.4. договору лізингу предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії договору лізингу. В разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю не повертається.

Умови переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача визначені у п. 11.2. договору лізингу, відповідно до якого сторони дійшли до згоди про те, що на протязі 10 робочих днів з дня закінчення строку лізингу передбаченого договором, при обов`язкових умовах сплати лізингоодержувачем в повному обсязі заборгованості, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування витрат, збитків лізингодавцю, та при обов`язковій відсутності відмови лізингодавця від договору лізингу (розірвання договору) відповідно до умов договору та чинного законодавства, лізингодавець зобов`язаний підписати акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Право власності на предмет лізингу переходить від лізингодавця до лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою лізингодавця акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності.

Відповідно до п. 4.1. договору лізингу сплата лізингоодержувачем винагороди за користування предметом лізингу здійснюється відповідно до п.14.3. договору у складі лізингових платежів, при цьому відсотки розраховуються на залишок невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, виходячи з 360 днів у році.

Пунктом 14.3. договору лізингу встановлено, що лізингові платежі включають в себе: 1) платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з додатком 2; 2) винагороду за користування предметом лізингу в розмірі 23,9% річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості предмета лізингу; 3) платежі з відшкодування витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу за цим договором згідно з Додатком 2.

Сплату лізингових платежів лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок № НОМЕР_3 (п. 14.5. Договору лізингу).

23 листопада 2017 року лізингодавець та лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу.

Відповідно до додатку №2 до договору лізингу починаючи з 28 грудня 2017 року лізингоодержувач повинен був кожного місяця сплачувати загальний лізинговий платіж у розмірі 9 690,00 грн

Позивач вказує, що станом на 29 січня 2024 року предмет лізингу лізингоодержувачем не повернуто, місцезнаходження транспортного засобу банку не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами відповідач не сплатив.

Заочним рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2024 року задоволено позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 51 892,39 грн в рахунок компенсації вартості предмета лізингу та 1 502,03 грн відсотків за користування предметом лізингу.

Здійснено розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що 17 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір фінансового лізингу автомобіля № KGVVA!00000088, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4144, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Останній лізинговий платіж лізингоодержувач здійснив у листопаді 2023 року, що підтверджується виписками по рахунку. Станом на 29 січня 2024 року предмет лізингу лізингоодержувачем не повернуто, місцезнаходження транспортного засобу позивачу не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами відповідач не сплатив. З урахуванням зазначеного суд вважав, що позивач має право на отримання лізингових платежів, заборгованість за якими виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу, а саме: 51 892,39 грн - в рахунок компенсації вартості предмета лізингу та 1 502,03 грн - відсотків за користування предметом лізингу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов Дмитро Володимирович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2024 року у даній справі.

В обгрунтування зазначено, що в провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебувала справа №404/994/22 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за договором фінансового лізингу автомобіля № KGVVA!00000088 від 17 листопада 2017 року в загальній сумі 15140,79 грн, яка станом на 29 грудня 2021 року складається з: несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування предметом лізингу в сумі 8446,00 грн, та простроченої винагороди за користування предметом лізингу за фактичний строк користування в сумі 6694,79 грн. В процесі розгляду справи АТ КБ "Приватбанк" збільшило розмір позовних вимог та просило стягнути з ОСОБА_1 станом на 27 лютого 2023 року суму заборгованості, що складалася з несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування предметом лізингу в сумі 96390,36 грн та простроченої винагороди за користування предметом лізингу за фактичний строк користування в сумі 23352,75 грн. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 червня 2023 року у прийнятті заяви Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про збільшення розміру позовних вимог, відмовлено. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 23 листопада 2023 року провадження у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 , про стягнення кредитної заборгованості, закрито, з підстав передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України. Безпосередньо в ухвалі суду зазначено, що відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Отже, судом встановлено, що станом на 23 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення кредитної заборгованості, відсутній предмет спору у зв`язку із добровільною сплатою відповідачем суми заборгованості у повному обсязі що підтверджується квитанцією від 10 лютого 2023 року.

Представник вказує, що виходячи з позовних вимог, останній лізинговий платіж ОСОБА_1 здійснив у листопаді 2023 року, що підтверджується оригіналами виписок по рахункам №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_3 , оригінал якого наявний у позивача. В той же час, з самих виписок убачається, що ОСОБА_1 продовжував сплачувати кредит у 2023 році та у січні місяці 2024 року, про що свідчить зарахування у розмірі 1 000 грн. Заочне рішення у справі № 404/1056/24 було винесено 15 жовтня 2024 року. За цей період від ОСОБА_1 до позивача в погашення кредиту надійшло 12 000 грн, про що позивачу не могло бути невідомо. При цьому, позивач вказує на те, що ОСОБА_1 нібито припинив будь - які розрахунки із банком, що не відповідає дійсності. Станом на 28 лютого 2025 року погашеними перед банком є зобов`язання у розмірі 20 000 грн. Тобто сума заборгованості повинна бути не більше 31 891,39 грн, а не 51 892,39 грн, які просить стягнути банк.

Щодо долучених представником відповідача до апеляційної скарги доказів.

Представником відповідача до апеляційної скарги, поданої 30 жовтня 2025 року (яка була повернута на підставі ухвали Кропивницького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року), долучено квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки (а.с.92-95 том 2). На вказані докази представник посилається і у цій апеляційній скарзі, яка є предметом розгляду у цій постанові.

Проте вказані докази не можуть бути прийняті апеляційним судом та їм не може бути надана оцінка, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330 св 24) констатовано: «Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Отже, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1-5 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до частини 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що судом першої інстанції у даній справі ухвалено заочне рішення. Зазначено, що відповідач до суду не з`явився, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався (а.с.222 том 1).

У заяві про перегляд заочного рішення, поданій до суду першої інстанції 26 грудня 2024 року, представник відповідача зазначав про те, що ОСОБА_1 участі у розгляді справи не приймав, про її розгляд йому не було відомо. Вказав, що відповідач жодного разу не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не отримував позовну заяву з додатками, а тому не міг скористатись своїми процесуальними правами (а.с.231-232 том 1).

Колегія суддів не погоджується із такими твердженнями сторони відповідача з огляду на таке.

12 лютого 2024 року судом першої інстанції отримано відповідь №445619 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_1 та встановлено його адресу місця реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.168 том 1). Цю ж адресу зазначав відповідач у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі.

29 лютого 2024 року Кіровський районним судом м. Кіровограда на адресу відповідача направлено судову повістку про виклик до суду на 10 годину 00 хвилин 17 квітня 2024 року та копію ухвали про відкриття провадження у даній справі (а.с.177 том 1).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зазначені вище документи відповідачем отримано 20 березня 2024 року, що підтверджується підписом у рекомендованому повідомленні (а.с.191 том 1).

17 квітня 2024 року, у зв`язку з неявкою учасників справи, судом відкладено розгляд справи на 10 годину 30 хвилин 11 червня 2024 року та направлено судову повістку відповідачеві (а.с.198 том 1).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судову повістку про виклик до суду на 11 червня 2024 року відповідачем отримано 13 травня 2024 року, що підтверджується підписом у рекомендованому повідомленні (а.с.200 том 1).

11 червня 2024 року розгляд справи відкладено на 15 жовтня 2024 року, відповідачеві направлено судову повістку (а.с.211 том 1).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судову повістку про виклик до суду на 15 жовтня 2024 року відповідачем отримано 04 вересня 2024 року, що підтверджується підписом у рекомендованому повідомленні (а.с.215 том 1).

Будучи належним чином обізнаним про розгляд справи в суді першої інстанції, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, відповідач жодного разу не з`явився до суду, не надав відзив на позов, не виказав свої заперечення щодо позовних вимог, також не надав доказів, які ним були долучені до апеляційної скарги.

Відповідач в апеляційній скарзі не вказує на відсутність можливості подання до суду першої інстанції цих квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки.

Колегія суддів вважає, що докази, які долучив представник відповідача до апеляційної скарги та на які він посилається у апеляційній скразі, не можуть бути прийняті апеляційним судом, та відповідно, їм не може бути надана оцінка, у зв`язку з тим, що останній не довів об`єктивної неможливості неподання таких доказів до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив щодо доводів та вимог апелянта та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В обгрунтування зазначено, що відповідачем не надано належних доказів, які підтверджують факт виконання зобов`язань за договором, а всі твердження відповідача, зазначені в апеляційній скарзі, є надуманими, повністю спростовуються доказами по справі та не впливають на зміст ухваленого рішення.

Вказав, що відповідно до п. 2.3. Договору лізингу строк користування Лізингоодержувачем предметом лізингу становить 60 місяців (п. 14.2. Договору лізингу) та складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу. За змістом п. 2.4. Договору лізингу предмет лізингу є власністю Лізингодавця протягом усього строку дії Договору лізингу. В разі переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу Лізингоодержувачем Лізингодавцю не повертається.

Зазначив, що сплату лізингових платежів Лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок №3169 (п. 14.5. Договору лізингу). Вказане підтверджується копіями договору фінансового лізингу, специфікації (додаток №1) та Графіку лізингових платежів (Додаток №2), оригінали яких наявні у позивача та відповідача.

23 листопада 2017 року Лізингодавець та Лізингоодержувач підписали акт прийманняпередачі предмету лізингу.

Відповідно до Додатку №2 до Договору лізингу починаючи з 28 грудня 2017 року Лізингоодержувач повинен був кожного місяця сплачувати загальний лізинговий платіж у розмірі 9 690,00 грн. Однак, станом на 29 січня 2024 року предмет лізингу Лізингоодержувачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу позивачу не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами відповідач не сплатив.

Вказав, що з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вважає, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо посилань відповідача на ухвалу суду про закриття провадження у справі №404/994/22 зазначено наступне. Зокрема вказав, що предметом позову у справі №404/994/22 було стягнення простроченого чергового лізингового платежу, а саме 15140,79 грн (який складається з 8446,00 грн - несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування предмету лізингу та 6694,79 грн простроченої винагороди за користування предметом лізингу), в свою чергу на момент подачі позову у справі №404/994/22, загальний невиплачений розмір залишку вартості предмету лізингу був 103960,76 грн, це підтверджується матеріалами справи №404/994/22 та розрахункам заборгованості станом на 29 грудня 2021 року, який був долучений до позову у справі №404/994/22, згідно якого убачалось, що було прострочено сплату чергових платежів у розмірі 15140,79 грн, а також в розрахунку зазначено загальний розмір несплаченого залишку вартості предмету лізингу (згідно графіку не був прострочений) - 103960,76 грн.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

17 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір фінансового лізингу автомобіля № KGVVA!00000088, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4144, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (п. 2.2. Договору лізингу).

Відповідно до п. 2.3. Договору лізингу строк користування Лізингоодержувачем предметом лізингу становить 60 місяців (п. 14.2. Договору лізингу) та складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу.

За змістом п. 2.4. Договору лізингу предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії Договору лізингу. В разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця лізингу до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю не повертається.

Умови переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача визначені у п. 11.2. Договору лізингу, відповідно до якого сторони дійшли до згоди про те, що протягом 10 робочих днів з дня закінчення строку лізингу передбаченого договором, при обов`язкових умовах сплати Лізингоодержувачем в повному обсязі заборгованості, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування витрат, збитків Лізингодавцю, та при обов`язковій відсутності відмови Лізингодавця від Договору лізингу (розірвання договору) відповідно до умов договору та чинного законодавства, Лізингодавець зобов`язаний підписати акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Право власності на предмет лізингу переходить від Лізингодавця до Лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою Лізингодавця акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності.

Відповідно до п. 4.1. Договору лізингу сплата лізингоодержувачем винагороди за користування предметом лізингу здійснюється відповідно до п. 14.3. договору у складі лізингових платежів, при цьому відсотки розраховуються на залишок невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, виходячи з 360 днів у році.

Пунктом 14.3. Договору лізингу встановлено, що лізингові платежі включають в себе: 1) платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з Додатком 2; 2) винагороду за користування предметом лізингу в розмірі 23,9% річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості предмета лізингу; 3) платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу за цим договором згідно з Додатком 2.

Сплату лізингових платежів Лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок № 3169 (п. 14.5. Договору лізингу) (а.с.18-27 том 1).

23 листопада 2017 року лізингодавець та лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу (а.с.31 том 1).

Пунктами 6.2.2. та 6.2.3. Договору лізингу на лізингоодержувача було покладено зобов`язання сплатити лізингодавцю платежі з відшкодування вартості предмета лізингу, відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу, а також сплатити винагороду за користування предметом лізингу відповідно до Графіку та п. 14.3. цього договору.

Останній лізинговий платіж лізингоодержувач здійснив у листопаді 2023 року, що підтверджується виписками по рахунку (а.с.37-127 том 1).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу автомобіля № KGVVA!00000088, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4144, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Останній лізинговий платіж лізингоодержувач здійснив у листопаді 2023 року. Станом на 29 січня 2024 року предмет лізингу лізингоодержувачем не повернуто, місцезнаходження транспортного засобу позивачу не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами відповідач не сплатив. З урахуванням зазначеного суд вважав, що позивач має право на отримання лізингових платежів, заборгованість за якими виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу, а саме: 51 892,39 грн - в рахунок компенсації вартості предмета лізингу та 1 502,03 грн - відсотків за користування предметом лізингу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із ч.1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами 1 та 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг», з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувача ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Предмет лізингу та/або пов`язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 17 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір фінансового лізингу автомобіля № KGVVA!00000088, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 4144, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: Mitsubishi Pajero 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (п. 2.2. Договору лізингу).

Відповідно до п. 2.3. Договору лізингу строк користування Лізингоодержувачем предметом лізингу становить 60 місяців (п. 14.2. Договору лізингу) та складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу.

За змістом п. 2.4. Договору лізингу предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії Договору лізингу. В разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця лізингу до лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю не повертається.

Умови переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача визначені у п. 11.2. Договору лізингу, відповідно до якого сторони дійшли до згоди про те, що протягом 10 робочих днів з дня закінчення строку лізингу передбаченого договором, при обов`язкових умовах сплати Лізингоодержувачем в повному обсязі заборгованості, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування витрат, збитків Лізингодавцю, та при обов`язковій відсутності відмови Лізингодавця від Договору лізингу (розірвання договору) відповідно до умов договору та чинного законодавства, Лізингодавець зобов`язаний підписати акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Право власності на предмет лізингу переходить від Лізингодавця до Лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою Лізингодавця акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності.

Відповідно до п. 4.1. Договору лізингу сплата лізингоодержувачем винагороди за користування предметом лізингу здійснюється відповідно до п. 14.3. договору у складі лізингових платежів, при цьому відсотки розраховуються на залишок невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, виходячи з 360 днів у році.

Пунктом 14.3. Договору лізингу встановлено, що лізингові платежі включають в себе: 1) платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з Додатком 2; 2) винагороду за користування предметом лізингу в розмірі 23,9% річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості предмета лізингу; 3) платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу за цим договором згідно з Додатком 2.

Сплату лізингових платежів Лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок № 3169 (п. 14.5. Договору лізингу) (а.с.18-27 том 1).

23 листопада 2017 року лізингодавець та лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу (а.с.31 том 1).

Пунктами 6.2.2. та 6.2.3. Договору лізингу на лізингоодержувача було покладено зобов`язання сплатити лізингодавцю платежі з відшкодування вартості предмета лізингу, відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу, а також сплатити винагороду за користування предметом лізингу відповідно до Графіку та п. 14.3. цього договору.

Розділом 8 Договору визначено подію дефолту.

У відповідності до підпункту «а» пункту 8.1. Договору лізингу для цілей цього договору подією дефолту є, зокрема, затримання сплати Лізингоодержувачем лізингових платежів або інших платежів частково або в повному обсязі щонайменше на один календарний місяць.

Відповідно до Додатку №2 до Договору лізингу, починаючи з 28 грудня 2017 року лізингоодержувач повинен був кожного місяця сплачувати загальний лізинговий платіж у розмірі 9 690 грн.

Згідно виписки по рахунку № НОМЕР_4 за період з 17 листопада 2017 року по 24 січня 2024 року, долученої позивачем до позовної заяви, установлено, що з листопада 2023 року відповідач не сплачує в повному обсязі лізингові платежі.

Строк дії договору лізингу закінчився 16 листопада 2022 року.

Станом на січень 2024 року прострочену заборгованість відповідач не сплатив.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України обов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 12 цього Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.ст.76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми єдокази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості відповідача за лізинговими платежами, у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, в той час як відповідач не довів відсутності у нього заборгованості та належного виконання умов договору.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на справу №404/994/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 , про стягнення кредитної заборгованості, в якій ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 листопада 2023 року закрито провадження, з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, є безпідставними, оскільки судом встановлено, що в справі №404/994/22 Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором фінансового лізингу автомобіля № KGVVA!00000088 від 17 листопада 2017 року в загальній сумі 15140,79 грн, яка станом на 29 грудня 2021 року складається з: несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу за фактичний строк користування предметом лізингу в сумі 8446,00 грн, та простроченої винагороди за користування предметом лізингу за фактичний строк користування в сумі 6 694,79 грн (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115129980).

Разом з тим, у цій справі позивач звернувся із позовом у зв`язку з тим, що відповідач з листопада 2023 року допустив порушення покладених на нього зобов`язань щодо своєчасної сплати лізингових платежів згідно графіків, а тому зазначені вище доводи відповідача не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені судом обставини справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов Дмитро Володимирович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повна постанова складена 05.03.2026.

Судді С. М. Єгорова

О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко