ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1970/26 Справа № 190/1918/25 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря -Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. В обґрунтування заяви зазначає, що в січні 2023 року він звернувся до Вільногірського сектору ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про отримання паспорту громадянина України вперше, на що отримав відмову, яка мотивована тим, що відсутня інформація щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року його батьків. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно йому для отримання паспорта громадянина України та підтвердження громадянства України, що в свою чергу дозволить його дітям отримати паспорт громадян України та бути повноправними громадянами, користуватися своїми правами. У зв`язку з чим, просив встановити, що він постійно проживав на території України, зокрема станом на 24.08.1991 року і 13.11.1991 року по теперішній час (а.с.1-2).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України - відмовлено. Судові витрати по справі залишити по фактично понесеним (а.с.57-60).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність судового рішення, ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким встановити факт, що заявник ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав на території України, в тому числі станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року і по теперішній час.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявником доведено належними та допустимими доказами факт свого проживання на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року по теперішній час (а.с.67-71).

08 грудня 2025 року Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області надало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просило залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки він не надав належних доказів для встановлення факту проживання станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Вільногірським сектором ГУ ДМС у Дніпропетровській області відмовлено заявнику в оформленні паспорта громадянина України у зв`язку з відсутністю факту належності до громадянства України (а.с.3).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про Державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України (а.с.4), ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що вчинено актовий запис 14.11.1985 року за № 16; його батьками зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с.5), ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Нікополь Дніпропетровської області.

Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с.6), ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Фастів Київської області.

Згідно довідки Нікопольської гімназії № 14 Нікопольської міської ради (а.с.7), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчався у неповній середній загальноосвітній школі № 14 з 01.09.1986 року по 24.05.1987 року та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії акту від 14.02.2022 року, складеного головою квартального комітету за участі свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.8), - ОСОБА_7 - ОСОБА_3 , 05.08.1952 р. мешкала з сином ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно копії довідки відділу внутрішньої політики та взаємодії з громадськістю (а.с.9), ОСОБА_1 , 07.10.1976 року проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії свідоцтва про шлюб (а.с.10), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрували шлюб 13.05.1997 року у виконавчому комітеті Новостародубської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області.

Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.11), батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.12), батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.13), батьками ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Згідно копії довідки від 07.09.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.14), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є внутрішньо переміщеною особою; місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Згідно копії довідки від 07.09.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.15), ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 є внутрішньо переміщеною особою; місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Згідно акту щодо підтвердження фактичного проживання, складеного 13.09.2023 року депутатом П`ятихатської міської ради (а.с.16), ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно акту, складеного за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (а.с.17), ОСОБА_3 ( ОСОБА_16 ), ІНФОРМАЦІЯ_9 станом на 04.08.1991 року або 13.11.1991 року, мешкала із сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 за адресою вони були зареєстровані на АДРЕСА_4 .

Згідно копії заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_17 , що отримана адвокатом Ліненком О.А. на підставі п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність (а.с.18), останні підтверджують, що ОСОБА_3 дійсно в 1991 році проживала разом із своїм сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Інших доказів суду не надано і клопотань про їх витребування від сторін не надходило.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, виходив з того, що доводи заявника, викладені у заяві стосовно його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і на 13 листопада 1991 року, належними та достатніми доказами не підтверджені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для подальшого встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону про громадянство.

Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особина зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 (провадження № 61-5793св23).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявник наголошував на тому, що він все своє життя проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року зокрема.

Втім усі надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

При цьому, заявник не ініціював перед судом клопотання про витребування відповідних доказів, за неможливості їх надати, або виклик свідків, які б могли підтвердити факт його проживання станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року на території України.

Суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, встановив фактичні обставини в справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник не довів факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Судді: