Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5058/2026
Головуючий у суді першої інстанції Д. О. Мальцев
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

27 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»

відповідач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року, постановлену у складі судді Мальцева Д. О., в примішенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання договору частково недійсним, у якому просив суд визнати частково недійсним договір № GL48N718070_Ur_4, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення за рядками №425, №426 Додатку №1 до цього договору прав вимоги за кредитним договором №15/2006/9152/1/184 від 16.11.2006, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Торгово - промисловий фонд», а також за договором поруки №15/2006/9152/1/184 від 11.06.2006, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та поручителем ОСОБА_1 , просив також здійснити розподіл судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами позовного провадження в загальному порядку.

13.10.2025 на адресу суду від позивача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, обґрунтована тим, що позовні вимоги ним заявлено помилково, не той предмет та не ті підстави позову, у зв`язку з чим просить залишити позовну заяву без розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання договору частково недійсним залишено без розгляду.

28 жовтня 2025 через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі, в який Товариство просило визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк для подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року клопотання ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення задоволено. Поновлено ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення у справі. Відмовлено ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання договору частково недійсним.

Не погоджуючись з ухвалою суду ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд дійшов помилкового висновку щодо обгрунтованості дій позивача. Апелянт вказує, що необгрунтованість дій позивача полягає у подачі позову про визнання договору недійсним з метою затягування розгляду Зарічним районним судом м. Суми справи №2-142/2008 із розгляду заяви ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони виконавчого провадження. При зверненні до суду із цим позовом ОСОБА_1 не було надано жодних доказів на підтвердження недійсності укладеного між первісним кредитором та новим кредитором договору про відступлення права вимоги. Суд не врахував ту обставину, що про необгрунтованість поданого позову ОСОБА_1 сам зазначив у заяві про залишення позову без розгляду, вказавши, що позовні вимоги заявлені ним помилково, обрано не той предмет та заявлені не ті підстави позову. Таким чином Товариство вказує, що понесені ним витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню позивачем.

Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції неправильно та без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду щодо застосування вимог статті 137 ЦПК України, застосував норму процесуальногоо права, внаслідок чого дійшов необгрунтованого та помилкового висновку, що відсутність підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у їх відшкодуванні.

Сторони (їх представники) у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом доставлення судових повісток до електронних кабінетів учасників судового розгляду, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних осіб не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повне судове рішення у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини судового рішення не виготовлялись та не проголошувались судом 18.02.2026.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України, оскільки такі витрати на правову допомогу виникли не внаслідок необґрунтованих дій позивача, а в порядку реалізації відповідачем своїх процесуальних прав, зокрема, права на представництво інтересів в суді.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частиною шостою статті 142 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9ст.141 ЦПК Україниу випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Системний аналізнаведених норм дає підстави вважати, що у разі залишення позову без розгляду вимоги відповідачапро компенсацію здійснених ним витрат підлягають задоволенню у разі необгрунтованих дій позивача, або у випадках зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони.

Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача.

Термін «необґрунтовані дії позивача», використаний у частині 5 статті 142 ЦПК Українияк підстава для компенсації відповідачу понесених ним витрат у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, не має легального визначення в самому Кодексі. Його зміст формується переважно через судову практику, зокрема, висновки Верховного Суду.

Згідно з тлумаченнями, наданими судовою практикою, «необґрунтовані дії позивача» передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для стягнення здійснених відповідачем витрат, відповідачу необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали. До таких дій можуть належати: пред`явлення позивачем завідомо необґрунтованого позову; систематична протидія позивача правильному та швидкому вирішенню спору; наявність у недобросовісного позивача протиправної мети - ущемлення прав та інтересів відповідача; умисний характер дій позивача та ступінь його вини, підтверджені відповідними доказами.

Слід зазначити, що зазначає, що поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача» (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі №922/2017/17).

Отже, «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка/які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі №925/1372/21, від 11 травня 2023 року в справі №921/811/21, від 25 квітня 2023 року в справі №924/341/22, від 14 травня 2024 року в cправі №916/3278/21, від 25 квітня 2024 року в справі №903/1079/23.

Колегія суддів зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

При цьому звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі №148/312/16-ц, від 30 червня 2022 року в справі №753/1625/21.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Сам по собі фактзалишення позову без розгляду на підставі заяви позивача не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.

Згідно з п.5 ч.1 ст.257 ЦПК Українисуд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Залишення позову без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Подання до суду заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі №619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі №521/3011/18, від 26 липня 2024 року у справі №736/1209/20.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про визнання договору частково недійсним, у якому просив суд визнати частково недійсним договір №GL48N718070_Ur_4, укладений 13.08.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в частині відсутплення за рядками №425, №426 Додатку №1 до цього договору прав вимоги за кредитним договором №15/2006/9152/1/184 від 16.11.2006, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Торогово - промисловий фонд», а також за договором поруки №15/2006/9152/1/184 від 11.06.2006, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та поручителем ОСОБА_1 .

Підставою звернення до суду із даним позовом слугувало те, що ОСОБА_1 ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03.03.2025 у справі №2-142/2008 було відмовлено у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, та у подальшому йому стало відомо про подання ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні №32230563 з примусового виконання виконавчоло листа №2-142/2008.

З`ясувавши, що у позові заявлено не той предмет та вказані не ті підстави, ОСОБА_1 подав заяву про залишення цього позову без розгляду, вказавши, що змінивши предмет та підстави він подасть до суду інший позов щодо спірних правовідносин, які виникли між сторонами.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для констатування факту необгрунтованості дій позивача у зв`язку із його зверненням до суду з позовом і з його зверненням до суду із заявою про залишення позову без розгляду не встановлено.

Процесуальні дії позивача, спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Суд першої інстанціїне встановлював зловживання процесуальними правами з боку позивача, не застосовував донього будь-яких заходів у зв`язку із зловживанням правами та позовну заяву залишив без розгляду за його заявою.

З огляду на обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для покладення на позивача компенсації судових витрат понесених відповідачем на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на позивача обов`язку відшкодувати відповідачу понесені ним витрати на правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна