Справа № 576/2675/25
Номер провадження 22-ц/816/1669/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі: (колегія суддів)

головуючого Черних О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Криворотенко В.І., Петен Я.Л.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог позову

У жовтні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Сарана А.О. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 34532,71 грн та судові витрати.

Позовна заява вмотивована тим, що 29.04.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 23.04.2024-100001765 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов відповідачу було надано кредит у розмірі 12000 грн. на умовах його строковості, поворотності та платності, строком на 140 днів, процентна ставка фіксована у розмірі 1 % за один день користування кредитом. Відповідачу, згідно квитанції ID платежу від 29.04.2024, було перераховано кредитні кошти в сумі 12000 грн. за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 *01. Відповідач, у свою чергу, повністю не виконав умов кредитного договору, провівши часткову оплату на суму 2667,29 грн., внаслідок чого станом на 15.09.2024 його заборгованість за договором становить 34532,71 грн., а саме, заборгованість по тілу кредиту 12000,00 грн., заборгованість по процентам 15120,00 грн., комісії 1412,71 грн., по неустойці за кожен день невиконання, неналежного виконання кожного окремого зобов`язання 6000,00 гривень.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року у складі ОСОБА_2 було частково задоволено позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр».

Суд першої інстанції виходив із того, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 23.04.2024-100001765 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором Е241, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 12000 грн. на умовах його строковості, поворотності та платності, строком на 140 днів, процентна ставка фіксована розмірі 1 % за один день користування кредитом. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується квитанцією ID платежу від 29.04.2024, за якою відповідачу на картковий рахунок було перераховано кредитні кошти в сумі 12000 грн. за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 *01.

Разом з тим, суд відмовив у стягненні неустойки у відповідності до п. 18 Перехідних положень ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Скаржник вважає, що рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, суд неналежним чином дослідив докази порушуючи норми матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і відмовити в стягненні з нього незаконно нарахованих процентів та комісії за користування кредитом

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано норми закону, а саме не враховано, що він є військовослужбовцем, а тому має пільги по сплаті процентів та комісії, які передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на підтвердження чого надав докази перебування на військовій службі. Зазначив, що факт отримання кредиту визнає, просить суд скасувати рішення першої інстанції в частині стягнення з нього процентів та комісії.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 січня 2026 року справу передано судді-доповідачеві Черних О.М.

Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 30 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 30 січня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.

09 лютого 2026 року, через канцелярію суду, представник позивача ТОВ «Споживчий центр» - Павленко Д.О. подав відзив, в якому не погоджується з вимогами відповідача ОСОБА_1 . Вважає, що відповідач не подав належні докази проходження ним військової служби на час дії строку кредитного договору. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позиція апеляційного суду

Оскільки рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 грудня 2025 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині стягненні процентів та комісії, тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів рішення не перевіряється.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає в повній мірі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

2. Мотивувальна частина

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_1 29.04.2024 уклав з ТОВ «Споживчий центр» Кредитний договір № 23.04.2024-100001765 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором Е241, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 12000 грн. на умовах його строковості, поворотності та платності, строком на 140 днів, процентна ставка фіксована розмірі 1 % за один день користування кредитом та підписав паспорт споживчого кредиту електронним одноразовим ідентифікатором Е241 (а.с.21-29).

Факт отримання коштів відповідачем підтверджується квитанцією ID платежу від 29.04.2024, із якої вбачається, що 29.04.2024 о 13 год. 29 хв. на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 12000 грн. за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_2 (а.с.20).

Згідно довідки-розрахунку ТОВ «Споживчий центр» про стан заборгованості за кредитним договором № 23.04.2024-100001765 від 29.04.2024 ОСОБА_1 має непогашену заборгованість у загальному розмірі 34532,71 грн (а.с.11).

Відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_3 від 25 червня 2024 року та копії довідки командира в/ч № НОМЕР_4 , ОСОБА_1 з 27 червня 2024 року призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини (а.с. 50-51)

Мотиви з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Норми ч. ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України передбачають, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно п.1-1 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит -вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Зі змісту абз. 1 ч. 1 ст.530 ЦК України вбачається, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, які передбачені ч. 1 ст. 611 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 29.04.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 23.04.2024-100001765 шляхом обміну електронними повідомленнями та надано ОСОБА_1 кредит в сумі 12000 гривень.

Договір укладено на умовах його строковості, поворотності та платності, строком на 140 днів, процентна ставка фіксована розмірі 1 % за один день користування кредитом.

Встановлено, що позивач, окрім тіла кредиту (який не оспорюється) також просить стягнути заборгованість по процентам 15120,00 гривень, комісію за надання кредиту 1412,71 гривень, та неустойку за кожен день невиконання, неналежного виконання кожного окремого зобов`язання 6000,00 гривень.

Судом першої інстанції стягнуто суму боргу за тілом кредиту та відмовлено в стягненні неустойки, що не оскаржується скаржником і не розглядається колегією суддів.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 заперечує проти стягнення з нього заборгованості за процентами та комісією з огляду на його статус військовослужбовця і положення ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідач не визнає та заперечує проти стягнення з нього процентів за означеним кредитним договором, з огляду на те, що він є військовослужбовцем та має пільги відповідно до положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Так, в ст. ст. 1, 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

З моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період, скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України; на момент подання позову в Україні діяв особливий період.

Ст.3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» унормовано, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Відповідно правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у п. 74 його постанови від 04.09.2024 р. у справі № 426/4264/19: "У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Разом з апеляційною скаргою відповідач подав до суду апеляційної інстанції копію військового квитка серії НОМЕР_3 від 25 червня 2024 року та копію довідки командира в/ч № НОМЕР_4 , виданої солдату ОСОБА_1 про те, що останній 27 червня 2024 року призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини (а.с. 50-51), посилаючись на неможливість їх подання до суду першої інстанції, у зв`язку з проходженням військової служби в районі бойових дій.

За змістом ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналізуючи доводи позивача щодо неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції, суд визнає причини їх неподання до суду першої інстанції поважними та ухвалив долучити їх до матеріалів справи.

Отже, встановлено, що згідно копії довідки військової частини НОМЕР_4 від 30.06.2024 року за №3855, ОСОБА_1 перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_4 з 27 червня 2024 року.

Також до матеріалів справи відповідач долучив копію посвідчення учасника бойових дій на своє ім`я серії НОМЕР_5 від 25.02.2025.

Відомостей щодо виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини у військовому квитку серії НОМЕР_3 відсутні, натомість є відмітка про зарахування до військової частини 01.01.2026.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що на ОСОБА_1 дійсно, як на військовослужбовця, на особливий період, поширюються пільги передбачені п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом на весь час його військової служби, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до довідки №3855 від 30.06.2024, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 27 червня 2024 року, тому вищезазначена норма закону не поширюється на період до початку проходження відповідачем військової служби.

Таким чином, на відповідача, як військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, поширюються пільги передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом на весь час його призову.

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі №642/548/21.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що проценти за користування кредитом підлягають стягненню з відповідача за період з 29.04.2024 по 26.06.2024 в розмірі 7080 гривень, (сума кредиту 12000 грн., відсоткова ставка 1% за день, кількість днів 59) тобто за час, коли відповідач не перебував на військовій службі та на нього не поширювалися пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії за надання кредиту, то суд приходить до наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним.

Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.

Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22).

З матеріалів даної справи вбачається, що комісію у розмірі 20% було визначено як плату за надання кредиту.

Водночас, в матеріалах справи відсутній перелік банківських послуг, які пов`язані з наданням кредиту та які повинні надаватись банком.

Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення договору про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 20 % є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 комісії - відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. за подання позовної заяви (а.с. 1).

Предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 34532,71 грн.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення процентів та комісії, до стягнення підлягає 19080 гривень ( основний борг та частина процентів за користування кредитом), отже позовні вимоги задоволено на 55,25 % (19080,00 / 34532,71 х 100).

Оскільки позов задоволено на 55,25 %, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1338,38 грн (2422,40 х 55,25%).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на момент звернення ТОВ «Споживчий центр» до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , права відповідача як військовослужбовця не були порушені, а тому прийшла до висновку про стягнення з відповідача - ОСОБА_1 , суму судового збору сплаченого позивачем в суді першої інстанції пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1338,38 гривень. Дані висновки узгоджуються з позицією Верховного суду зазначену в справі №205/6932/15-цвід 08.10.2025.

Разом з тим, колегія суддів, дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 стосуються безпосередньо захисту його особистого права, саме як військовослужбовця, оскільки судом не було враховано пільги передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»

З врахуванням позиції Верховного суду ( 205/6932/15-ц від 08.10.2025), суди мають враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій для вирішення питання щодо звільнення від сплати судового збору.

Зокрема, на час звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою, останній ніс службу в лавах ЗСУ по обороні держави та має статус учасника бойових дій.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена відповідно на 57,18%, (залежно від суми заявлених вимог позовних вимог, скаржник просив скасувати проценти та комісію на суму 16532,71 грн., судом фактично скасовано на суму 9452,71 грн), а тому з позивача ТОВ «Споживчий центр» на користь держави необхідно стягнути 2597,12 грн (4542,00 х 57,18%) судового збору за розгляд апеляційної скарги, оскільки, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за звернення з даною апеляційною скаргою на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3, ч.1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги може скасувати чи змінити судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст.368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області 24 грудня 2025 року в цивільній справі № 576/2675/25 змінити.

Стягнути із ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», розташованого по вул. Саксаганського, 133-А в м. Києві, , заборгованість за кредитним договором на загальну суму 19080 гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_6 ), на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» () витрати по сплаті судового збору в сумі 1338,38 гривень.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» ( ) на користь держави - 2597,12 грн витрат по сплаті судового збору.

? Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текс постанови виготовлений 03 березня 2026 року

Головуючий О.М. Черних

Cудді: В.І. Криворотенко

Я.Л. Петен