Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Малюк В.М.,

за участю секретаря судового засідання Вереш А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, матеріали цивільної справи за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «ФК «Гелексі» звернулося з позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики № 153464 від 17.03.2020 року в сумі 25 104, 50 грн., з яких 5 000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 20 104,50 грн. - сума заборгованості за процентами та комісія за користування позикою; 2 423,00 грн. судовий збір; 5 000, 00 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, 17.03.2020 року ОСОБА_1 було укладено кредитний договір з ТОВ «ФК «Гелексі», однак відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення коштів, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.

01.12.2025 року представник відповідача Андрейчук О.М. подав до суду відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до того, що відповідач вважає даний позов необґрунтованим. Вказує на фактичну відсутність належних та допустимих доказів достовірності суми заборгованості Відповідача перед ТОВ «ФК «Гелексі». У задоволенні позовних вимог представник Відповідача просив відмовити в частинні стягнення відсотків нарахованих за тілом кредиту у розмірі 20 104, 50 грн.

У судове засідання представник позивача не з`явився, згідно матеріалів позовної заяви просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.10.2025 року відкрито провадження у справі, було постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.03.2020 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 153464, за умовами якого Відповідачу було надано грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Кредит надається строком на 30 днів, до 15.04.2020 року, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.4%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%.

15.04.2025 року між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до Договору позики № 153464 від 17.03.2020 року, де у п.п. 1.1.5 якої зазначено: строк повернення позики (термін платежу) 14.05.2020 року». Тобто строк повернення позики продовжено ще на 30 днів.

ТОВ «ФК «Гелексі» свої зобов`язання виконало та надало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000,00 гривень.

Будь-яких доказів того, що відповідач повернув кредит у строк, передбачений умовами договору, матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Специфіка спірних правовідносин свідчить, що для правильного вирішення спору необхідно дати відповідь на такі ключові питання:

1) Чи було укладено договір з відповідачем?

2) Чи були надані відповідачу кредитні кошти?

3) Чи наявні підстави для стягнення заборгованості і якщо так, то в якому розмірі?

Відповідаючи на вказані питання у справі, суд звертає увагу на наступне.

Згідно із матеріалами справи відповідач підписав кредитні договори за допомогою одноразового ідентифікатора.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 Цивільного кодексу України (далі ЦК) передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК).

Вказану позицію детально розкрив Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20)), яка враховується Судом при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК).

З позовної заяви вбачається факт укладання 17.03.2020 року ОСОБА_1 кредитного договору з ТОВ «ФК «Гелексі». Наведене підтверджує укладення кредитного договору і виникнення зобов`язань між сторонами.

Указаний договір підписано сторонами з використанням електронного підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір підписаний Відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора.

Отримання коштів відповідачем в розмірі 5 000,00 грн. підтверджується доказами, наданими позивачем, кошти за договором позики було переведено на картковий рахунок останні чотири цифри якого 6218, які суд приймає до уваги.

В даному випадку, факт видачі кредитних коштів підтверджується фактом укладення договору позики, а також факт користування відповідача такими, оскільки за договором позики № 153464 від 17.03.2020 відповідачу було надано 5 000,00 гривень у користування, однак як слідує з розрахунку заборгованості по даному договору, то заборгованість становить суму 25 104,50 грн., з яких 5 000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 20 104,50 грн. - сума заборгованості за процентами та комісія за користування позикою.

Доказів погашення заборгованості за кредитним договором № 153464 кредитору відповідач не надав.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами та комісії за користування позикою.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18.

За умовами договору позики № 153464 від 17.03.2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 за умовами якого Відповідачу було надано грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Кредит надається строком на 30 днів, до 15.04.2020 року, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.4%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%.

Також встановлено, що 15.04.2025 року між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до Договору позики № 153464 від 17.03.2020 року, де у п.п. 1.1.5 якої зазначено: строк повернення позики (термін платежу) 14.05.2020 року». Тобто строк повернення позики продовжено ще на 30 днів.

У той же час, як зазначає відповідач заявлений ним строк користування кредитом складає 30 календарних днів з дня надання кредиту. При цьому, відсотки за користування кредитом ТОВ «ФК« Гелексі» нараховано, виходячи зі строку кредитування 178 днів.

Відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.

Так, ОСОБА_1 , отримуючи позику 17.03.2020 року, вважав, що повинен повернути його 15.04.2020 року (пункт 1.1.5 договору позики). Однак, позивач, нараховуючи заборгованість за процентами, виходив з іншого строку кредитування (п. 1.1.2.1 та п. 1.1.2.2 договору позики), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли Відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по несплаченим процентам та комісії за користування позикою в розмірі 20 104,50 грн. є необґрунтованими і до задоволення не підлягають, натомість за договором позики № 153464 від 17.03.2020 року, проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 60 днів (з урахуванням додаткової угоди до договору), тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості по процентам за користування кредитними коштами за цим договором позики з врахуванням умов договорів щодо розміру денного відсотку за користування коштами складає 7 044,00 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000.00 грн. суд зазначає наступне.

Адвокатом Рудзей Ю.В. надано документи, на які заявник посилається як на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, а саме:

- договір про надання правничої допомоги;

- акт наданих послуг № 721 до Договору про надання правничої допомоги з детальним описом наданих послуг;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю;

- довіреність.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1ст. 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст. 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно вимог статті 137,141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав суду такі документи: договір про надання правничої допомоги; акт наданих послуг № 721 до Договору про надання правничої допомоги з детальним описом наданих послуг; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; довіреність.

Як вбачається зі змісту Акту прийому-передачі наданих послуг, «ФК «Гелексі» сплатило за договором про надання правової допомоги у справі № 308/14939/25 грошові кошти у розмірі 5 000 грн.

Суд враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №275/150/22.

Суд вважає, що заявлена сума відшкодування судових витрат, понесених позивачем в суді на правничу допомогу, є неспівмірною зі складністю даної справи.

Зокрема, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, справа в силу вимог закону не є складною, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5 000 грн є завищеними, оскільки становлять надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити на тому, що як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, на розгляді в судах різних інстанцій по Україні перебувають аналогічні спори. А тому, враховуючи однотипність справ, наявні підстави для висновку про їх шаблонність, що, своєю чергою, ставить під сумнів витрачання адвокатом значного часу на складання позову.

Ураховуючи принципи співмірності, а також наявність клопотання представника відповідача щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог, суд вважає, що відшкодування позивачу понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді в загальному розмірі 2 500 грн. відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Гелексі» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, у відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати за сплачений судовий збір в розмірі 1162,49 грн. (2423,00 грн. * 12044,50 грн. / 25104, 50 грн.).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 260, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (, м. Київ, вулиця В`ячеслава Липинського, будинок, 10/1) заборгованість за договором позики № 153464 від 17.03.2020 у розмірі 12 044,50 (двадцять тисяч сорок чотири) гривень, 50 копійок, з яких 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень, 00 копійок - сума заборгованості за тілом кредиту; 7 044,50 (сім тисяч сорок чотири) гривень, 50 копійок - сума заборгованості за процентами та комісії за користування позикою; витрати на правову допомогу в розмірі 2 500,00 (дві тисячі п`ятсот ) гривень, 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (, м. Київ, вулиця В`ячеслава Липинського, будинок, 10/1) судовий збір у розмірі 1 162,49 (одна тисяча сто шістдесят дві) гривні, 49 копійок.

В решті вимог позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 06.03.2026 року.

Суддя В.М.Малюк