ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Петешенкової М.Ю., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Володимирівни про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Володимирівни, про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що їм на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яка за договором іпотеки від 24.05.2007 укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» забезпечувала належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №DNU0GA00001235 від 24.05.2007.

28.11.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. було зареєстровано право власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» за механізмом встановленим ст.36 ЗУ «Про іпотеку» та ст.27 розділу «Застереження про задоволення прав іпотеко держателя» договору іпотеки від 24.05.2017.

З огляду на те, що проведення реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 відбулось під час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також з враховуючи відсутність факту отримання іпотекодавцями та відповідно факту направлення іпотекодержателем письмового повідомлення, за механізмом встановленим статтею 27 розділу «Застереження про задоволення прав іпотеко держателя» договору іпотеки від 24.05.2017, позивачі вважали за необхідне звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни (з відкриттям розділу), індексний номер: 32641931 від 30.11.2016 на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа: 65,6 кв.м., житлова площа: 34.1 кв.м., за приватним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», на підставі якого внесено запис про право власності номер 17729519. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до тверджень позивачів квартира АДРЕСА_1 використовується ними як місце постійного проживання, що також підтверджується змістом позовної заяви (адресами позивачів, які зазначені в позові) і змістом листів наявних у копії реєстраційної справи, в тому числі повідомленнями про вручення поштової кореспонденції. Доказів зворотного, в розрізі зазначеного, які б унеможливлювали застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідачем не надано.

В апеляційній скарзі акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвали нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга Банку обґрунтована тим, що підписуючи договір іпотеки, сторони погодили умови, які містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 ЗУ Про іпотеку та досягли згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Отже, вчиняючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ ПриватБанк, приватний нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень та на підставі документів, які відповідали вимогам закону. Крім того, апелянт зазначає, що позивачі не надали доказів, що предмет іпотеки є єдиним місцем проживання позивачів, що на їх думку свідчить про голослівність покликань позивачів про необхідність застосування до спірних правовідносин застережень ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 має площу менше ніж 140 м. кв., використовується як постійне житло. Доказів зворотного, в розрізі зазначеного, які б унеможливлювали застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідачем не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії кредитного договору №DNU0GA00001235 від 24.05.2007 сторонами якого АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 , останнім отримано кредит у розмірі 68 000,00 доларів США на будівництво, зі строком повернення до 24.05.2017 та зі сплатою відсотків у розмірі та за механізмом встановленим договором.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №DNU0GA00001235, 24.05.2017, між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки квартири, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . Згідно п. 27 вказаного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особа та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотеко держателю право укласти такий договір за ціною та на умовах визначених на власний розсуд іпотеко держателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 28.11.2016 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк». Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32641931 від 30.11.2016. Підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 24.05.2007.

Також з зазначеної довідки вбачається, що станом до 28.11.2016, право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за: ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1/3 на підставі свідоцтв про право власності б/н від 23.09.2005. Вказане також підтверджується копією свідоцтва про право власності від 23.09.2005 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8546378.

Відповідно до ч.3 ст. 33 ЗУ Про іпотеку (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки ) підставами для звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 36 ЗУ Про іпотеку (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки ) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ Про іпотеку (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки ), договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, відповідно до ЗУ Про іпотеку у редакції, яка діяла на момент укладення Іпотечного договору, передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.2 ст. 9 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частина 1 ст. 15 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно ч. 2 ст. 24 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: - завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30 - денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої , вимоги; - документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; - заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

А відповідно до положень статті 37 ЗУ Про іпотеку", яка діяла на час укладення договору іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно статті 1 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті є спеціальним тимчасовим законом, мета якого захист прав позичальників за кредитними договорами, які забезпечені єдиним житлом, та не змогли виконати свої зобов`язання перед кредитною установою внаслідок економічної кризи, різкого та значного зміною курсу національної валюти - гривні по відношенню до валюти кредитного договору. Під згодою власника на відчуження житлової нерухомості, необхідно розуміти таку згоду, яку він надав вже після набуття чинності цього Закону.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 (загальна площа 65,6 кв.м.) має площу менше ніж 140 м. кв., використовується як постійне житло відповідачів, які не мають іншого нерухомого житлового майна, та зазначена квартира виступає як забезпечення зобов`язань позичальників, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на спірні правовідносини розповсюджується мораторій застосований ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті в зв`язку із чим правомірно задовольнив вимоги позивачів.

Доводи апелянта в скарзі про те, що підписуючи договір іпотеки, сторони погодили умови, які містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та досягли згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, а також те, що вчиняючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ ПриватБанк, приватний нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень та на підставі документів, які відповідали вимогам закону - колегія суддів вважає необґрунтованими. Також відповідно до тверджень позивачів квартира АДРЕСА_1 використовується ними як місце постійного проживання, що також підтверджується змістом позовної заяви. Доказів зворотного, в розрізі зазначеного, які б унеможливлювали застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апелянтом не надано.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 17 лютого 2026 року

Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова

О.В. Свистунова