ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3205/26 Справа № 201/5151/23 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2023 року у складі судді Наумової О.С. у цивільній справі № 201/5151/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет розірвання шлюбу (а.с.2-4Том І).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 січня 2021 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 19 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073,60 грн (а.с. 23,24 Том І).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач у справі ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №3328, складеного 07 серпня 2023 року Соборним відділом ДРАЦС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) (а.с. 89 Том І).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у вересні 2023 року подала заяву про перегляд заочного рішення суду від 04 липня 2023 року та ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року по цивільній справі № 201/5151/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - залишено без задоволення (а.с.57,58 Том І).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у вересні 2023 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача, посилаючись при цьому, що її суд першої інстанції належним чином не повідомляв про розгляд справи, так і не надсилалось на її адресу заочного рішення суду, що порушило її право як дружини. Також зазначила, що ОСОБА_3 , яка є сестрою померлого ОСОБА_2 , хибно стверджує що оскарження ОСОБА_1 заочного рішення про розірвання шлюбу має на меті відновлення сімейних стосунків із позивачем, зазначаючи при цьому, що позивач помер та такі стосунки не можуть бути відновлені (а.с.61-66 Том І).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 , як правонаступника позивача ОСОБА_2 (а.с.123,124 Том І).

ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у грудні 2023 року подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що між подружжям за життя позивача виникали суперечки, які мали серйозний характер та непередбачувані наслідки, що стало підставою для розірвання спільного проживання, адже позивач проживав у своїй квартирі, а відповідача у своїй. Цей факт підтверджується і актом про фактичне проживання від 20 листопада 2023 року. Наголошує, що позивач за життя виявив бажання розірвати шлюб, про що особисто повідомляв ОСОБА_3 . Крім того зазначила, що лікуванням та похованням ОСОБА_2 повністю займався його син ОСОБА_5 , тоді як відповідач у цьому участі не приймає (а.с.145-147 Том І).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2023 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про розірвання шлюбу закрито з підстав недоведеності наміру позивача про розірвання шлюбу та у зв`язку з його смертю (а.с.160-163 Том І).

Не погодившись з постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який є сином померлого ОСОБА_2 , подали касаційні скарги, за розглядом якої постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Циб С.В., задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 5 грудня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.177-182 Том ІІ).

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу лише на тому, що судом першої інстанції неналежно було повідомлено відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи, не врахувавши, що спір виник виключно з приводу особистих немайнових відносин і поновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтуються на нормах Сімейного кодексу України, враховуючи, що позивач вже помер. Тому, на наявності навіть певних процесуальних порушень судом першої інстанції, апеляційний суд надав перевагу таким порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності. При цьому зазначено, що особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що її права порушуються рішенням суду, повинна бути залучена до участі у справі третьою особою. В даному випадку такою особою є ОСОБА_4 .

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, врахувавши висновки Верховного Суду у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, та залучити ухвалою від 03 березня 2026 року до участі у справі третьою особою ОСОБА_4 , з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин того, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, спільного господарства не ведуть, сумісного бюджету не мають. За положеннями ч. 2ст. 3 СК України сім`я фактично припинила своє існування та формальне збереження шлюбу сторін буде суперечити правам та інтересам сторін, враховуючи той факт, що будь-які відомості, які б спростовували зазначені позивачем докази та обставини у суду відсутні та надані не були.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, сторони з 26 січня 2021 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 19 (а.с. 7).

Від шлюбу неповнолітніх дітей немає.

Позивач у своїй позовній заяві зазначив, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції врахував інтереси сторін, відсутність почуття поваги та любові між подружжям, що породжує різні погляди на життя та негативно відображається на сумісному проживанні разом, враховуючи повне та категоричне заперечення позивача на збереження цього шлюбу. Подальше формальне існування шлюбу між сторонами суперечило б їх правам та інтересам.

З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.

Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 25 СК України визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, спільного господарства не ведуть, сумісного бюджету не мають, сім`я фактично припинила своє існування, що скаржником не спростовано.

Враховуючи висновки Верховного Суду у даній справі, а також враховуючи, що при повторному перегляді заочного рішення суду першої інстанції позивач вже помер, колегія суддів наголошує на тому, що спір між сторонами виник з приводу особистих немайнових відносин і поновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах Сімейного кодексу.

Доводи скаржника про те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи щодо розірвання шлюбу, не відповідають дійсності та не можуть бути єдиною підставою для скасування рішення суду, враховуючи, що скаржник у своїй скарзі наголошує, що їй було відомо про наявність справи в суді ще 22 травня 2023 року, однак вона умисно не з`явилась в судове засідання 06 червня 2023 року та відзиву на позов не подавала. Зазначене спростовує її доводи про необізнаність судового розгляду.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що станом на сьогодні вже не має можливості для відновлення сімейних відносин між позивачем та відповідачем у зв`язку із його смертю, що також не є правовою підставою для закриття провадження у справі, як про це просить скаржник.

Скасування судового рішення після смерті сторони у спорі, правовідносини у якому не допускають правонаступництва, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї зі сторін дестабілізує приватні відносини, а, відтак, і відсутні підстави для застосування п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частиною 2 ст.112 СК України унормовано, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив фактичні обставини справи та дійшов цілком правомірного висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, чого скаржником не спростовано.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, а також зазначені скаржником з метою з`ясування спадкових прав та кола спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , що не може бути розглянуто в даній справі. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення вимог та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 03 березня 2026 року.

Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю.Петешенкова

М.О.Макаров