СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-н/759/100/26
ун. № 759/4185/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Горбенко Н.О., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою Державного житлово-комунального підприємства НАН України про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшла заява Державного житлово-комунального підприємства НАН України про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 у загальному розмірі 126 038,14 грн.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Матеріали справи передані судді 23 лютого 2026 року.

Дослідивши матеріали поданої заяви, суд встановив наступне.

Питання, пов`язані із видачею судового наказу, врегульовано у розділі ІІ ЦПК України. Отже, при вирішенні питання щодо можливості видачі судового наказу, суд керується положеннями вказаного розділу ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Крім того, ч. 3 ст. 19 ЦПК України встановлює, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Проаналізувавши матеріали поданої заяви, співставивши їх із вимогами у вищезазначеній статті, суд дійшов висновку, що наявні підстави для відмови у видачі судового наказу, зважаючи на наступне.

Як вбачається із поданої заяви, Державне житлово-комунальне підприємство НАН Укарїни просить стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 126 038,14 грн.

Суд зауважує, що на думку суду, заборгованість у розмірі 126 038,14 грн. не є незначною грошовою сумою.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом з 01.01.2026 року складає 3 328 гривень. Заявлена сума стягнення за судовим наказом у розмірі 126 038,14 грн. більше ніж у тридцять сім разів разів перевищує зазначений розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, суд вважає, що стягнення заборгованості у зазначеному розмірі не підлягає розгляду у порядку наказного провадження.

Також суд звертає увагу, що вимоги до змісту заяви про видачу судового наказу наведені ст. 163 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додається, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2011 року №14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» зазначено, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги. У цьому випадку може бути видано судовий наказ про стягнення не лише суми заборгованості, але й про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Для їх стягнення суду має бути додано документи, що чітко підтверджують їх розрахунок (у тому числі й розрахунок щомісячних нарахувань), при цьому визначений розмір не потребує додаткової оцінки та дослідження у сукупності з іншими доказами.

Як визначено у пункті 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Досліджуючи наявні матеріали справи суд встановив відсутність копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Крім того, з наданих до заяви доказів не можна встановити правильність розрахунку заборгованості, оскільки відсутні відповідні тарифи, за якими здійснюється нарахування заборгованості.

Відтак, суд позбавлений можливості встановити за яким тарифом нараховувалась заборгованість ОСОБА_1 за надання житлово-комунальних послуг.

Із викладеного суд робить висновок, що в матеріалах справи відсутні докази щодо фактичного надання послуг, правильності та безспірності розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги, оскільки для суду є незрозумілим яким чином здійснювався розрахунок заборгованості, оскільки суду не надані тарифи за якими здійснювалось нарахування заборгованості за отримані послуги.

Отже, враховуючи законодавчі положення, наведені обставини не свідчать про наявність у заявника безспірної заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Окрім зазначеного, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, наприклад, платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зі змінами)).

Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору.

До матеріалів справи долучена платіжна інструкція №664 від 22 грудня 2025 року з якої вбачається, що ДЖКП НАН України здійснило на сплату судового збору за подачу заяви про видачу судового наказу ОСОБА_1 302,80 грн.

Крім того, в матеріалах справи наявна платіжна інструкція №66 від 13 лютого 2026 року з якої встановлено, що ДЖКП НАН України здійснило на сплату судового збору за подачу заяви про видачу судового наказу ОСОБА_1 30,00 грн.

Однак, із автоматизованої системи документообігу Святошинського районного суду міста Києва судом встановлено, що платіжна інструкція №664 від 22 грудня 2025 року приєднана до цивільної справи вже вдруге.

Так вказана платіжна інструкція кредитового переказу, окрім даної справи, приєднана до обліково-статистичної картки цивільної справи №759/2116/26 (провадження №2-н/759/76/26).

Отже, суд дійшов висновку про те, що додана заявником копія платіжної інструкції №664 від 22 грудня 2025 року не є належним доказом сплати судового збору за даною заявою.

Суд також звертає увагу заявника на положення статті 44 ЦПК України, у відповідності до котрої учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Долучення до матеріалів цивільної справи платіжної інструкція як доказу сплати судового збору, яка вже долучалась до матеріалів інших цивільних справ, може розцінюватись судом як зловживання своїми процесуальними правами.

Частиною 2 статті 167 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи наведені положення законодавства, суд доходить висновку про необхідність відмови заявнику у видачі судового наказу на підставі п.п. 1, 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України у зв`язку із тим, що заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу та із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Згідно з ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Відповідно до ч. 2 ст. 165 ЦПК України, про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160-167, 260 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою Державного житлово-комунального підприємства НАН України про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 .

Роз`яснити, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвалу суду надіслати заявнику, роз`яснивши право звернення з тими самими вимогами у порядку позовного провадження.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Повний текст ухвали складено 25 лютого 2026 року.

Суддя Н.О. Горбенко