ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 761/15358/20

провадження № 61-8252св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Карпенко С. О., Пророка В. В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Акціонерного товариства «Аграрний фонд» та Дочірнього підприємства Агрофонд-Зерно» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року в складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року в складі колегії суддів Кулікової С. В. Болотова Є. В., Музичко С. Г.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Аграрний фонд», третя особа - Дочірнє підприємство «Агрофонд-Зерно», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - АТ «Аграрний фонд»), третя особа - Дочірнє підприємство «Агрофонд-Зерно» (далі - ДП «Агрофонд-Зерно»), про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та з урахуванням уточнень просив визнати незаконним і скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - ПАТ «Аграрний фонд») від 13 березня 2020 року № 54 про відсторонення його від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд», поновити його на посаді директора ДП «Агрофінфонд» та стягнути з АТ «Аграрний фонд» середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 березня 2020 року.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що наказом ПАТ «Аграрний фонд» від 04 грудня 2019 року його призначено на посаду директора ДП «Агрофінфонд», а наказом від 13 березня 2020 року № 54 відсторонено від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд» та призначено ОСОБА_2 тимчасово виконуючим обов`язки директора ДП «Агрофінфонд».

З 06 березня до 27 березня 2020 року та з 31 березня до 17 квітня 2020 року позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, про що того ж дня повідомляв відповідача.

Позивач вказував, що наказ від 13 березня 2020 року № 54 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки в ньому не зазначено підстав та строку відсторонення від виконання повноважень; доказів порушення позивачем вимог статті 46 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України оспорюваний наказ також не містить. Будь-які пояснення позивача перед відстороненням не відбиралися, розгляд питання щодо відсторонення відбувся за його відсутності.

З вини відповідача він не може виконувати свої посадові обов`язки, що є вимушеним прогулом, а тому, на його думку, він має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної інстанцій та Верховного Суду

04 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою закрив провадження в справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення.

03 листопада 2021 року Київський апеляційний суд постановою ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

23 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про об`єднання цивільної справи № 761/15358/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Аграрний фонд», третя особа - ДП «Агрофонд-Зерно», про визнання незаконним та скасування наказу у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Аграрний фонд», третя особа - ДП «Агрофонд-Зерно», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № 761/15358/20).

26 травня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М. постановою (провадження № 61-19614св21) залишив без змін постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року.

Верховний Суд керувався тим, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вказав, що позивача було тимчасово відсторонено від виконання повноважень в. о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд», проте доводи касаційної скарги позивача свідчать, що його було відсторонено від посади директора дочірніх підприємств вказаного акціонерного товариства. У наказах про відсторонення за підписом в. о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд» не зазначено конкретної підстави такого відсторонення (норми цивільного чи трудового законодавства).З огляду на вказане суди попередніх інстанцій зробили передчасний висновок щодо корпоративної природи правовідносин сторін у цій справі, оскільки суди не встановили підставу видання оскаржуваних наказів.

23 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва рішенням позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав незаконним та скасував наказ ПАТ «Аграрний фонд» від 13 березня 2020 року № 54 «Про відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд». Стягнув з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване порушенням відповідачем норм трудового законодавства України під час відсторонення позивача від займаної посади. ОСОБА_1 не входив до складу правління ПАТ «Аграрний фонд», доказів призначення його членом правління Кабінетом Міністрів України за поданням Мінагрополітики України, тобто членом виконавчого органу ПАТ «Аграрний фонд», не надано. Будь-яких доказів проведення засідання правління ПАТ «Аграрний фонд», на якому вирішувалося питання про відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд», яке надалі було реорганізоване у ДП «Агрофонд-Зерно», відповідач не надав, тому немає підстав уважати, що наказ про відсторонення ОСОБА_3 відповідач прийняв на підставі статті 99 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

01 березня 2023 року Київський апеляційний суд постановою апеляційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно» залишив без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року залишив без змін.

17 січня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Червинської М. Є., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. постановою (провадження № 61-5695св23) касаційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно» задовольнив частково, постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та вважаючи незаконним відсторонення позивача від виконання повноважень директора дочірнього підприємства, послався, зокрема, на відсутність повноважень голови правління відповідача на прийняття такого рішення. Водночас поза увагою апеляційного суду залишилося те, що статут АТ «Аграрний фонд» затверджений 03 червня 2020 року, тоді як відсторонення позивача від виконання повноважень директора відбулося 13 березня 2020 року, але матеріали справи не містять статуту ПАТ «Аграрний фонд», який був чинним на час такого відсторонення, що не дає можливості встановити повноваження голови правління відповідача на момент виникнення спірних правовідносин. Отже, висновок апеляційного суду про те, що позивача не можна відсторонити від виконання повноважень директора дочірнього підприємства, є передчасним.

01 травня 2024 року Київський апеляційний суд постановою апеляційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ДП «Агрофонд-Зерно» залишив без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що згідно із Статутом ПАТ «Аграрний фонд», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 року № 698, чинним на дату видання спірного наказу, голова правління ПАТ «Аграрний фонд» у випадку несформованого правління не мав права виконувати повноваження правління як одноосібний виконавчий орган. Тому на момент виникнення спірних правовідносин у голови правління ПАТ «Аграрний фонд» були відсутні повноваження на одноосібне прийняття рішення та видання наказу від 13 березня 2020 року № 54 про відсторонення позивача від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд», яке надалі було реорганізоване у ДП «Агрофонд-Зерно». Крім того, спірний наказ не містить причин відсторонення позивача та терміну такого відсторонення.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

05 червня 2024 року АТ «Аграрний фонд» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

05 червня 2024 року ДП «Агрофонд-Зерно» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року в цій справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги АТ «Аграрний фонд»

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо можливості застосування статті 46 КЗпП України до спірних правовідносин та чи може суд вважати відсторонення позивача здійсненим на підставі статті 46 КЗпП України, якщо в силу імперативних положень статті 46 КЗпП України таке відсторонення може здійснити виключно роботодавець. Натомість у цих спірних правовідносинах відсторонення позивача здійснено не роботодавцем, так як роботодавцем було ДП «Агрофінфонд», а засновником дочірнього підприємства - ПАТ «Аграрний фонд».

Суди керувалися тим, що в оскаржуваному наказі не зазначена будь-яка підстава відсторонення позивача від роботи, передбачена статтею 46 КЗпП України; наказом про відсторонення ОСОБА_1 від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд» порушені трудові права позивача, тому

є підстави для визнання його незаконним та скасування. Проте суди не врахували, що стаття 46 КЗпП України передбачає підстави відсторонення працівника від роботи. Водночас імперативна норма частини третьої статті 99 ЦК України чітко та однозначно передбачає, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень, що повністю нівелює позицію судів попередніх інстанцій. Згідно з пунктом 3 наказу від 13 березня 2020 року № 54 відсторонення позивача від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд» відбулося у зв`язку із здійсненням позивачем представницьких функцій та управлінської діяльності підприємства, а не в порядку відсторонення від роботи за статтею 46 КЗпП України.

Суди не врахували, що з моменту створення ПАТ «Аграрний фонд» до ухвалення оскаржуваного рішення Кабінетом Міністрів України правління ПАТ «Аграрний фонд» не створено. Отже, засідання правління ПАТ «Аграрний фонд» щодо відсторонення позивача від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд» не могло проводитися, тому не може існувати доказів щодо проведення зборів правління.

Спірні правовідносини виникли між засновником (материнським підприємством) та керівником ДП «Агрофінфонд» (іншою юридичною особою, з якою він перебував у трудових відносинах за сумісництвом, а основне місце роботи - ДП «Агрофонд-Зерно», у подальшому ДП «Агрофінфонд» реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Агрофонд-Зерно»). Позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Мотивуючи свої рішення тим, що оскаржуваний наказ прийнято відповідно до статті 46 КЗпП України, суди змінили природу правовідносин між позивачем і відповідачем з корпоративних на трудові (незважаючи на те, що позивач не є працівником відповідача), що по суті є втручанням в господарську діяльність відповідача.

Доводи касаційної скарги ДП «Агрофонд-Зерно»

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо можливості застосування статті 46 КЗпП України до спірних правовідносин та чи може суд вважати відсторонення позивача здійсненим на підставі статті 46 КЗпП України, якщо в силу імперативних положень статті 46 КЗпП України таке відсторонення може здійснити виключно роботодавець. Водночас у спірних правовідносинах відсторонення позивача здійснено не роботодавцем, так як роботодавцем було ДП «Агрофінфонд», а засновником дочірнього підприємства - ПАТ «Аграрний фонд».

Крім того, ДП «Агрофонд-Зерно» зазначає, що відповідно до підпункту 6 пункту

48 Статуту ПАТ «Аграрний фонд», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 року № 698, саме голова правління, а не правління, зокрема, укладає, призначає та звільняє працівників товариства, в тому числі керівників та головних бухгалтерів філій, представництв, інших відокремлених підрозділів товариства, застосовує до них заходи заохочення та накладає дисциплінарні стягнення.

Відповідно до пунктів 10.1-10.3 Статуту ДП «Агрофінфонд», затвердженого наказом ПАТ «Аграрний фонд» від 09 серпня 2018 року № 68, управління підприємством здійснюється директором, який призначається наказом голови правління засновника або уповноваженою ним особою. Отже, апеляційний суд у своїй постанові підтвердив та визнав той факт, що призначення та звільнення (відсторонення) керівників дочірніх підприємств АТ «Аграрний фонд» відбувається саме головою правління, а не правлінням.

З огляду на характер спірних правовідносин можна зробити висновок, що відповідно до статті 99 ЦК України відповідач як уповноважений орган управління відсторонив позивача як виконавчий орган, яким за посадою є директор. Відсторонення позивача на підставі наказу від 13 березня 2020 року № 54 відповідає нормам законодавства та не потребує зазначення причин такого відсторонення та відповідності цих причин умовам укладеного контракту згідно із статтею 46 КЗпП України. Крім того, суди не взяли до уваги той факт, що АТ «Аграрний фонд» як уповноважений орган управління прийняло рішення про відсторонення від виконання повноважень виконавчого органу ДП «Агрофінфонд», яким за посадою є директор, і таке право прямо передбачено частиною третьою статті 99 ЦК України.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційні скарги не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом в. о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд» від 04 грудня 2019 року № 85 ОСОБА_1 призначено на посаду директора ДП «Агрофінфонд» з 05 грудня 2019 року за сумісництвом, підстава: заява ОСОБА_1 від 04 грудня 2019 року.

Наказом в. о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд» від 13 березня 2020 року № 54 ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд», призначено ОСОБА_2 т. в. о. директора ДП «Агрофінфонд» з 16 березня 2020 року та уповноважено його на підготовку та подання всіх необхідних документів для державної реєстрації змін до відомостей про підприємство, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України,пов`язаних зі зміною керівника, з правом передоручення.

ПАТ «Аграрний фонд» на час виникнення спірних правовідносин діяв на підставі Статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня

2013 року № 698.

Наказом Міністерства економіки України від 03 червня 2020 року № 1042 змінено тип ПАТ «Аграрний фонд» з публічного на приватне та перейменовано його в АТ «Аграрний фонд».

ДП «Агрофінфонд» - юридична особа, яка є дочірнім підприємством ПАТ «Аграрний фонд», діє на підставі Статуту, затвердженого наказом ПАТ «Аграрний фонд» від 09 серпня 2018 року № 68.

Наказом АТ «Аграрний фонд» від 04 грудня 2020 року № 221 «Про реорганізацію ДП «Агрофінфонд» реорганізовано ДП «Агрофінфонд» шляхом приєднання до ДП «Агрофонд-Зерно». Цим наказом установлено, що ДП «Агрофонд-Зерно» є правонаступником майнових прав і обов`язків ДП «Агрофінфонд», яке припиняється у результаті реорганізації.

Наказом АТ «Аграрний фонд» від 04 грудня 2020 року № 224 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади директора ДП «Агрофінфонд» 04 грудня 2020 року за закінченням строку дії контракту (цей наказ не є предметом розгляду в справі).

Позиція Верховного Суду

Касаційні провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг та виснував, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У цій справі позивач звернувся до суду з позовом, оскільки вважає, що його відсторонення здійснено з порушенням вимог статті 46 КЗпП України. Відповідач і третя особа заперечують обставини відсторонення позивача на підставі статті 46 КЗпП України та вважають, що ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд» на підставі частини третьої статті 99 ЦК України - як виконавчий орган, яким за посадою є директор дочірнього підприємства.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, такі складові, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України).

До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України).

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (речення перше частини першої статті 21 КЗпП України).

Верховний Суд висновує, що спір у цій справі виник між директором дочірнього підприємства та акціонерним товариством, у зв`язку з чим відносини сторін є корпоративними, тому справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, з огляду на таке.

Конституційний Суд України в Рішенні № 1-рп/2010 від 12 січня 2010 року в справі № 1-2/2010 наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10 вересня 2019 року в справі № 921/36/18, від 30 січня 2019 року в справі № 145/1885/15-ц, від 04 лютого 2020 року в справі № 915/540/16, від 14 червня 2023року в справі № 448/362/22, від 06 вересня 2023 рокув справі № 127/27466/20, де також виснувала, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні.

За змістом пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України (в редакції, чинній на момент звернення з позовом) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

З огляду на цей припис перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, й охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Стороною цих спорів не обов`язково є учасник такої особи. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки пов`язаний із реалізацію загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір стосується управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарського суду. Відсутність у позовній заяві обґрунтування позивачем, який є директором товариства, участі у відносинах управління останнім і їхнього припинення у разі задоволення позову не впливає на існування спору, пов`язаного з управлінням товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22).

До юрисдикції господарського суду за пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України), пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (пункти 15-17, 53-54)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі № 366/3222/21 зазначено, що керівник - це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу працівників (службовців) і здійснює внутрішньоорганізаційне управління ним. Розрізняють керівників: лінійних - здійснюють комплексне управління об`єктом у цілому та всіма його підрозділами, функціональних - керують всередині організаційних структур виконанням певних функцій управління або елементами цих функцій.

Отже, категорія «керівник» є загальним поняттям, що вказує на особу, яка має функції управління.

Під поняття «керівник підприємства», враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном).

Укладений між акціонерним товариством та керівником колегіального виконавчого органу договір або контракт породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини,у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.

Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).

Такий трудовий договір (контракт) може визначати окремі аспекти діяльності одноосібного виконавчого органу (члена колегіального виконавчого органу) як працівника товариства, зокрема, строк здійснення ним повноважень; права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальну); умови матеріального забезпечення; умови звільнення з посади (зокрема дострокового).

У обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та / або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством(постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20).

У постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 145/166/18 (провадження № 14-524цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним. Оскільки цей спір стосується саме правомірності припинення повноважень виконавчого органу товариства, то підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України).

Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути «правління», «дирекція» тощо (частини третя, четверта статті 99 ЦК України).

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 2 Закону України від 17 вересня 2008 року № 514-VI «Про акціонерні товариства» (далі - Закон № 514-VI), чинного на момент звернення з позовом до суду, посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Відповідно до статті 58 Закону № 514-VI виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган акціонерного товариства підзвітний загальним зборам і наглядовій раді, організовує виконання їх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор). Членом виконавчого органу акціонерного товариства може бути будь-яка фізична особа, яка має повну цивільну дієздатність і не є членом наглядової ради чи ревізійної комісії цього товариства. Права та обов`язки членів виконавчого органу акціонерного товариства визначаються цим Законом, іншими актами законодавства, статутом товариства та/або положенням про виконавчий орган товариства, а також контрактом, що укладається з кожним членом виконавчого органу. Від імені товариства контракт підписує голова наглядової ради чи особа, уповноважена на таке підписання наглядовою радою.

Згідно зі статтею 61 Закону № 514-VI повноваження голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу) припиняються за рішенням наглядової ради «з одночасним прийняттям рішення про призначення голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу) або особи, яка тимчасово здійснюватиме його повноваження, якщо статутом акціонерного товариства це питання не віднесено до компетенції загальних зборів. Повноваження члена виконавчого органу припиняються за рішенням наглядової ради, якщо статутом товариства це питання не віднесено до компетенції загальних зборів. Підстави припинення повноважень голови та/або члена виконавчого органу встановлюються законом, статутом товариства, а також контрактом, укладеним з головою та/або членом виконавчого органу.

У разі, якщо відповідно до статуту товариства обрання та припинення повноважень голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу) віднесено до компетенції загальних зборів, наглядова рада має право відсторонити від виконання повноважень голову колегіального виконавчого органу (особу, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу), дії або бездіяльність якого порушують права акціонерів чи самого товариства, до вирішення загальними зборами питання про припинення його повноважень.

До вирішення загальними зборами питання про припинення повноважень голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу) наглядова рада зобов`язана призначити особу, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу), та скликати позачергові загальні збори.

Отже, укладений між акціонерним товариством та членом виконавчого органу контракт породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини.

Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку з одноосібним виконавчим органом або членом колегіального виконавчого органу трудового договору (контракту).

Такий трудовий договір (контракт) може визначати окремі аспекти діяльності одноосібного виконавчого органу (члена колегіального виконавчого органу) як працівника товариства, зокрема, строк здійснення ним повноважень; права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальну); умови матеріального забезпечення; умови звільнення з посади (зокрема дострокового).

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; проведення службової перевірки роботодавцем, який віднесений до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, та/або об`єктів чи операторів критичної інфраструктури; в інших випадках, передбачених законодавством.

Однак на підставі частини третьої статті 99 ЦК Україниповноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (див. абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційний Суд України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України).

З урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 тимчасовевідстороненння члена виконавчого органу від виконання своїх повноважень є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 КЗпП України (абзац сьомий пункту 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).

Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов`язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 ЦК України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 КЗпП України (абзац другий пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010).

Отже, між відстороненим від посади у порядку реалізації уповноваженим органом товариства повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України керівником юридичної особи (виконавчого органу її дочірнього підприємства) та органом управління цією юридичною особою існують саме корпоративні відносини.

Наказом в. о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд» від 04 грудня 2019 року № 85 ОСОБА_1 призначено на посаду директора ДП «Агрофінфонд» з 05 грудня 2019 року за сумісництвом, підстава: заява ОСОБА_1 від 04 грудня 2019 року.

Наказом в. о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд» від 13 березня 2020 року № 54 ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд», призначено ОСОБА_2 т. в. о. директора ДП «Агрофінфонд» з 16 березня 2020 року та уповноважено його на підготовку та подання всіх необхідних документів для державної реєстрації змін до відомостей про підприємство, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України,пов`язаних зі зміною керівника, з правом передоручення.

Відповідно до підпункту 6 пункту 48 Статуту АТ «Агрофонд» (в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 24 липня 2013 року № 698) голова правління укладає від імені товариства контракти з першим заступником, заступником (заступниками) голови правління, іншими членами правління, призначає та звільняє працівників товариства, в тому числі керівників та головних бухгалтерів філій, представництв, інших відокремлених підрозділів товариства, застосовує до них заохочення та накладає дисциплінарні стягнення.

Згідно із підпунктами 10.1-10.3 Статуту ДП «Агрофінфонд», затвердженого наказом ПАТ «Аграрний фонд» від 09 серпня 2018 року № 68, управління підприємством здійснюється відповідно до цього Статуту. Управління підприємством здійснюється директором, який призначається наказом голови правління засновника або уповноваженою ним особою. Директор є підзвітним засновнику. Призначення директора підприємства на роботу здійснюється засновником на умовах, визначених у контракті, що укладається головою правління або уповноваженою особою.

призначення та звільнення (відсторонення) керівників дочірніх підприємств АТ «Аграрний фонд» відбувається головою правління товариства, а не правлінням.

Стаття 46 КЗпП України передбачає відсторонення роботодавцем працівника від роботи. У свою чергу частина третя статті 99 ЦК України імперативно визначає, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

З матеріалів справи відомо, що наказом від 13 березня 2020 року № 54 АТ «Аграрний фонд» ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від виконання повноважень директора ДП «Агрофінфонд», підстави, передбачені статтею 46 КЗпП України, у спірному наказі не зазначені, як і відсутні посилання на КЗпП України.

З урахуванням положень частини четвертої статті 99 ЦК України та характеру спірних правовідносин, які склалися між сторонами, колегія суддів звертає увагу, що відповідач як уповноважений орган управління ПАТ «Аграрний фонд» тимчасово відсторонив позивача як виконавчий орган ДП «Агрофінфонд», який за посадою є директором.

Тобто у цій справі спір виник щодо тимчасового відсторонення директора дочірнього підприємства, відносини сторін у всій їх повноті є корпоративними, тому підвідомчий господарським судам спір неправомірно розглянутий судами загальної юрисдикції.

Вирішуючи спір в порядку цивільного судочинства, суди не врахували загальну спрямованість практики Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикційності аналогічних спорів, критерії розмежування корпоративних (тобто тих, що, зокрема, пов`язані з управлінням підприємством) і власне трудових спорів.

Судам слід було закрити провадження в справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

На підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) зазначено, що тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; у разі встановлення порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. Розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті в такому випадку є неможливим.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).

У разі закриття судом касаційної інстанції провадження в справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина четверта статті 414 ЦПК України).

Касаційний суд вважає, що касаційні скарги належить задовольнити частково, судові рішення скасувати, провадження в справі закрити, повідомити позивача, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції господарського суду.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження в справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), зокрема в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 травня 2024 року в справі № 760/30077/19 зазначила, що в разі закриття провадження в справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд касаційної інстанції наділений повноваженнями постановити за заявою позивача ухвалу про її передачу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, а тому її розгляд не закінчується і продовжується компетентним судом, до юрисдикції розгляду якого вона віднесена законом.

У такому випадку остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, вирішуватиметься судом за результатами розгляду справи. Таке вирішення питання про повернення судового збору буде відповідати балансу інтересів держави на отримання компенсації витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства, а також інтересам особи на фактичне здійснення самого правосуддя.

Задоволення клопотання про повернення судового збору судом, до юрисдикції якого не віднесений розгляд певної категорії справ, здійснюватиметься не судом, встановленим законом у розумінні статті 6 Конвенції.

У таких випадках повернення судового збору з державного бюджету унеможливить розподіл судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи, що суперечитиме принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої прийняте судове рішення, за рахунок сторони, проти якої постановлено рішення.

Отже, щоб повернення судового збору у випадку закриття провадження у справі відповідало принципам верховенства права, добросовісності, справедливості та розумності, це процесуальне питання слід вирішувати після закінчення встановленого частиною першою статті 256 ЦПК України строку на подання заяви про направлення справи для продовження розгляду судом за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 255, 389, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скаргиАкціонерного товариства «Аграрний фонд» та Дочірнього підприємства Агрофонд-Зерно» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року скасувати.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Аграрний фонд», третя особа - Дочірнє підприємство «Агрофонд-Зерно», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

С. О. Карпенко

В. В. Пророк