Провадження №: 2/755/2789/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Лазоришин А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

у с т а н о в и в :

Позивачка звернувся до суду із позовом до відповідачів про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, у якому просить встановити факт постійного проживання позивачки зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, та визнати за позивачкою право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 05.04.2007 року. Померлому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . За життя померлий ОСОБА_3 згідно договору дарування від 07.05.2007 року подарував частини квартири доньці позивачки - відповідачці ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_2 у свою чергу за договором дарування від 16.03.2013 року подарувала 2/4 частини квартири своєму синові - ОСОБА_4 . Таким чином, на теперішній час квартира належить на праві спільної часткової власності: відповідачці ОСОБА_2 - частини; ОСОБА_4 - 2/4 частини, та частини належить померлому ОСОБА_3 , який був чоловіком позивачки. Після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась і у 2025 року позивачка, як дружина померлого, звернулась до приватного нотаріуса та отримала роз`яснення про те, що спадкоємицею пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини і слід звернутись до суду з питанням визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Разом з цим, позивачка зазначає, що вона є дружиною померлого і постійно проживала із ним на час відкриття спадщини, а тому прийняла спадщину після смерті свого чоловіка і відповідно має право на отримання у спадок частини квартира АДРЕСА_1 після смерті свого чоловіка. Факт постійно проживання позивачки зі своїм чоловіком станом на час відкриття спадщини підтверджується самим фактом зареєстрованого шлюбу, письмовими доказами та показами свідків. Враховуючи, що особисте майнове право позивачки на частину спадкової квартири не визнається, остання має законні сподівання на судовий захист цього права в силу ст. 16 ЦК України.

Ухвалою суду від 25.11.2025 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 16.12.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, а також задоволені клопотання сторони позивача про витребування доказів та допит свідків.

Ухвалою суду від 30.01.2026 року задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів.

18.12.2025 року до суду надійшли пояснення відповідача Київської міської ради зі змісту яких вбачається, що зазначений відповідач просить відмовити у задоволення позову посилаючись на те, що докази постійного проживання позивачки зі спадкодавцем відсутні, відсутні дані про місце реєстрації позивачки та померлого на час перебування у шлюбі. Чи перебувала позивачка з ОСОБА_3 у шлюбі на час його смерті не відомо. Відсутня постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Показання свідків не можуть бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

В судовому засіданні 30.01.2026 року позивачка підтримала вимоги свої позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що не має можливості оформити спадщину свого померлого чоловіка. Позивачка зазначає, що до самої смерті свого чоловіка вона постійно проживала разом із ним, хоча зареєстровані були в різних місцях. Проживали разом і на реєстрацію ніякої уваги не звертали.

Представник позивача в судовому засіданні 30.01.2026 року підтримала вимоги позовної заяви, просить позов задовольнити і уточнила, що позивачка та її покійний чоловік станом на час відкриття спадщини постійно проживали у квартирі доньки позивачки - відповідачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Представник зазначає, що позивачка та ОСОБА_3 були подружжям, за життя ОСОБА_3 подарував частини квартири АДРЕСА_1 своїй падчерці - відповідачці ОСОБА_2 (доньці позивачки від попереднього шлюбу). В свою чергу, відповідачка ОСОБА_2 подарувала 2/4 частини квартири своєму синові - онуку позивачки, і відповідно частини квартири до теперішнього часу рахуються за померлим. Після смерті свого чоловіка у 2012 році позивачка не подавала заяви про прийняття спадщини, адже постійно проживала зі своїм чоловіком на час його смерті, тож прийняла спадщину. За ситуації, що склалась відповідний факт постійного проживання на час відкриття спадщини слід встановити судом рішенням та визнати за позивачкою право власності на частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні 30.01.2026 року позовні вимоги визнала та пояснила суду, що її матір і чоловік матері - ОСОБА_3 постійно проживали в помешканні відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 , у цьому помешканні ОСОБА_3 і помер. Відповідачка зазначає, що матір і її чоловік постійно проживали у неї, оскільки були вже старенькі, потребували догляду, а тому відповідачка забрала свою матір та вітчима до себе аби допомагати їм та доглядати. Відповідачка зазначає, що у зазначеній квартирі проживали усі разом (родина відповідачки та матір із чоловіком), місця вистачало, квартира чотирьох кімнатна.

Допитана в судовому засіданні 30.01.2026 року у якості свідка ОСОБА_5 , суду показала, що вона сусідка, проживає на одному поверсі з родиною позивачки та відповідачки. У квартирі АДРЕСА_3 постійно проживала родина відповідачки, а також її старенька матір і дідусь (чоловік позивачки - ОСОБА_3 ). Дідусь та бабуся жили постійно у відповідачки приблизно з 2008 року, а приблизно через 4 роки дідусь помер.

Допитана в судовому засіданні 30.01.2026 року у якості свідка ОСОБА_6 , суду показала, що вона у 2008 році стала проживати в буд. АДРЕСА_4 , проживає на одному поверсі з родиною позивачки та відповідачки ОСОБА_2 . Приблизно через рік до відповідачки переїхали на проживання її старенька матір і дідусь (чоловік позивачки). Тобто приблизно у 2009-2010 роках відповідачка ОСОБА_2 перевезла на проживання до себе бабусю та дідуся. З того часу вони усі разом постійно проживали в кв. АДРЕСА_3 . У подальшому дідусь помер і на час його смерті, як позивачка, так і родина відповідачки постійно проживали усі разом за зазначеною адресою.

В судове засідання призначене на 27.02.2026 року учасники справи не з`явились, від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, а у поясненнях відповідача Київської міської ради міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи та покази свідків, які були надані в судовому засіданні 30.01.2026 року, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

05.04.2007 року ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Після реєстрації шлюбу дружина свого прізвища не змінювала.

Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1995 року, квартира АДРЕСА_1 належать на праві приватної власності ОСОБА_3 та члену його сім`ї ОСОБА_7 в рівних долях.

Згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (лист від 19.02.2026 року), кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1995 року (1/4 частина); ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.05.2007 року (3/4 частин).

За змістом договору дарування від 07.05.2007 року, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , які належали йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1995 року (1/2 частина) та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.04.2006 року (1/4 частина).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.08.2025 року, частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.05.2007 року, та 2/4 частин зазначеної квартири належать ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 16.03.2013 року.

Відповідно до матеріалів спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_7 :

- згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 звернувся громадянин російської федерації ОСОБА_8 , зазначивши про те, що є онуком померлої;

- ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 звернувся із заявою про видачу йому свідоцтва право на спадщину за законом після смерті його дружини ОСОБА_7 щодо частини кв. АДРЕСА_1 ;

- 11.04.2006 року на ім`я ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його дружини ОСОБА_7 щодо частини квартири кв. АДРЕСА_1 ;

- станом на час смерті ОСОБА_7 , остання та її чоловік ОСОБА_3 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_5 .

За змістом відповіді ПН КМНО Курило Я.О. від 14.07.2025 року на ім`я позивачки ОСОБА_1 , остання пропустила строк для прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , а тому нотаріус запропонувала позивачці звернутись до суду із позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Із паспортних даних позивачки убачається, що станом на час смерті свого чоловіка, вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Отже, убачається, що станом на час смерті ОСОБА_3 , місце проживання подружжя було зареєстроване за різними адресами.

Згідно Акту обстеження фактичного проживання від 03.09.2025 року, затвердженого головою правління ЖБК «Шовковик-12», власники квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 у присутності голови правління ЖБК «Шовковик-12» Гонтар І.П. підтверджують, що в період 2010-2012 р.р. за адресою: АДРЕСА_2 проживав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . З 2010 року і по теперішній час у зазначеній квартирі проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За інформацією ПН КМНО Курило Я.О. від 05.02.2026 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась у зв`язку з пропуском строків для прийняття спадщини.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11.02.2026 року, за параметрами запиту: ОСОБА_3 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ), інформація у Спадковому реєстрі відсутня.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За положеннями ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивачка є спадкоємицею за законом першої черги після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 і суд не приймає до уваги посилання Київської міської ради на те, що відсутні докази перебування позивачки у шлюбі з ОСОБА_3 на час його смерті, оскільки в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про шлюб, паспорт позивачки містить відмітку про реєстрацію шлюбу і не вістить відміток про його розірвання. Такі заперечення Київської міської ради нічим не підтверджені та суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Стосовно наявної в матеріалах справи заяви громадянина російської федерації ОСОБА_8 про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_7 , суд зазначає, що матеріали спадкової справи щодо майна останньої не містять жодних документів на підтвердження родинного зв`язку між гр. рф ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , крім того, онуки не відносяться до першої черги спадкування за законом, жодні підтверджуючи документи, які б могли вказувати на наявність у зазначеної особи права на спадкування за правом представлення, в матеріалах спадкової справи відсутні.

Відтак суд не вбачає, що гр. рф ОСОБА_8 є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_7 , а тому померлий ОСОБА_3 , як чоловік померлої ОСОБА_7 та відповідно спадкоємець першої черги спадкування за законом, який прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і подав заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину щодо частини квартири, мав право отримати свідоцтво про право на спадщину стосовно частини квартири АДРЕСА_1 , а не на частину, як про це зазначено у свідоцтві про право на спадщину.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Ураховуючи викладене, вирішуючи спір суд виходить із того, що ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 (1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло та частина успадкована ним після смерті попередньої дружини ОСОБА_7 ).

В подальшому ОСОБА_3 за життя подарував зазначеної квартири відповідачці ОСОБА_11 , а інша частина до теперішнього часу є власністю померлого ОСОБА_3 , який не оформив спадкові права на зазначену частину квартири після смерті своєї дружини ОСОБА_7 , що не впливає на належність йому вказаної частини квартири.

За життя ОСОБА_3 заповіту не лишив, позивачка є єдиною спадкоємицею майна померлого ОСОБА_3 першої черги спадкування за законом, як дружина померлого, будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до органів нотаріату не звертались.

Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили, що за рішенням суду подружжю було визначено режим окремого проживання згідно ст. 119 СК України.

На переконання суду посилання Київської міської ради щодо недоведеності проживання позивачки з померлим однією сім`єю є безпідставними, оскільки в даному випадку наявність сімейних відносин між подружжям презюмується, і на вирішення суду поставлене питання не встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, що відносить таких спадкоємців до четвертої черги спадкування, а встановлення факту постійного проживання спадкоємця першої черги зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що вказує на прийняття спадкоємцем спадщини і не вимагає подання окремої заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців від часу смерті спадкодавця.

Також безпідставними є заперечення Київської міської ради з приводу відсутності постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, адже із матеріалів справи убачається, що нотаріус своїм листом відмовив позивачці у заведенні спадкової справи через сплив, на думку нотаріуса, строку для подання заяви про прийняття спадщини. Сама по собі відсутність саме постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, не може бути підставою для відмову у захисті майнових/спадкових прав особи в судовому порядку.

Крім того, у цій справі з огляду на реєстрацію місця проживання спадкоємиці та спадкодавця за різними адресами, нотаріус не має можливості встановити факт постійного проживання подружжя на час смерті одного з них, що унеможливлює позасудове вирішення питання оформлення спадкових справ. Наявність чи відсутність постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій у даному випадку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову також з тієї підстави, що за померлим ОСОБА_3 спірна частина квартири не була зареєстрована, що в свою чергу передбачає можливість вирішення спору лише в судовому порядку.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Жодних заяв про відмову від спадщини, що залишилась після смерті чоловіка, позивачка не подавала.

Для вирішення питання про те, чи є позивачка такою, що прийняла спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, визначальним є встановлення факту постійного проживання позивачки на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що в разі коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивачки за місцем проживання/реєстрації спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

У даній справі належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами підтверджений факт постійного проживання позивачки разом зі своїм чоловіком (спадкодавцем) на час відкриття спадщини, а саме, такий такі обставини випливають із самого факту наявності зареєстрованого шлюбі між позивачкою та спадкодавцем, відсутності рішення суду про встановлення режиму окремого проживання подружжя, а також слідує з показів свідків та Акту обстеження фактичного проживання і крім того, підтверджується поясненнями відповідачки ОСОБА_11 .

Київська міська рада не надала суду належних та допустимих доказів на спростування факту постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем на час його смерті. Таких доказів не містять і матеріали справи.

Тому, встановивши, що позивачка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та те, що спадкоємець за законом у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подавала, тобто є такою, що прийняла спадщину, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягають задоволенню, незважаючи на те, що нотаріус відмовив їй у заведенні спадкової справи через сплив, на думку нотаріуса, строку для подання позивачкою заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки суд дійшов висновку про доведеність факту постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, підлягають до задоволення і вимоги позивачки про визнання за нею права власності на частину кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Крім того, у даному випадку суд виходить з того, що видача позивачці відповідного свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на спірну частину квартири в органах нотаріату не є можливим і захист відповідних спадкових прав має відбуватись виключно в судовому порядку, оскільки, не дивлячись на висновок суду про належність ОСОБА_3 зазначеної частини квартири, право власності ОСОБА_3 станом на час його смерті не було оформлене у встановленому законом порядку, що зумовлює захист відповідних цивільних прав лише в судовому порядку.

Разом з цим, суд вважає, що позов має бути задоволений частково і суд відмовляє у задоволенні позову в частині відповідача ОСОБА_2 , оскільки зазначена особа не є належним відповідачем, адже у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

ОСОБА_2 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , заяви про прийняття спадщини після смерті вказаної особи вона не подавала, інші спадкоємці, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , відсутні, тому належним відповідачем у такій справі є лише Київська міська рада.

На підставі викладеного, керуючись 2, 4, 5, 12, 76-81, 89, 247, 259, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3, 119 СК України, ст.ст. 15, 16, 29, 392, 1216-1218, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В іншій частині позову щодо відповідача ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення/складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 27.02.2026 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Київська міська рада (м. Київ, вул. Хрещатик, 36, );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя -