ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Харків

справа № 646/1895/25

провадження № 22-ц/818/1356/26

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року у складі судді Шиховцової А.О.,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2025 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» ( надалі ТОВ) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №100472475 від 24.12.2021 року в розмірі 23190, 00 грн та просило стягнути сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит №100472475, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачу у користування кредитні кошти в сумі 6000 грн шляхом їх переказу на картковий рахунок. Кредитний договір підписано електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, відповідно до п. 6 договору позики. 16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «укладено договір факторингу №16072024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступає ТОВ, а останнє приймає права вимоги до боржника. Відповідно до реєстру боржників від 16 липня 2024 до договору факторингу №16072024 до ТОВ перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №100472475 від 24 грудня 2021 року, який укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в сумі 23190 грн, з яких: 6000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 16050 грн - заборгованість за процентами та 1140 грн - заборгованість за комісією. Відповідач умови договору про споживчий кредит не виконала та не повернула кредитні кошти і проценти за користування кредитом. Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ заборгованість за кредитним договором №100472475 від 24.12.2021 року в розмірі 23190,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення в якому у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим що, позивачем не доведено факту перерахування первісним кредитором на її користь кредитних коштів. Крім того матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначеної у позові заборгованості за кредитним договором. За таких обставин вважає що позов не підлягає задоволенню.

09.01.2026 року до суду від ТОВ надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. Зазначає що в матеріалах справи наявні всі докази як на підтвердження факту укладення кредитного договору так і факту отримання відповідачем кредитних коштів, яким суд надав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 24.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №100472475, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало кредитні кошти в сумі 6000 грн. 00 коп. шляхом їх переказу на картковий рахунок.

Кредитний договір підписано електронним підписом відповідача, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора U25119 і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, відповідно до п. 6 договору.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3, 1.4, 1.5.1, 1.5.2, 1.6 Кредитного договору сторони визначили, що розмір наданого кредиту 6 000 грн., проценти за користування кредитом: 2250,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, стандартна (базова) процентна ставка за кредитом5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Комісія за надання кредиту становить 1140,00 грн, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово. Кредит надається строком на 15 днів з 24 грудня 2021 року, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 08.01.2022.

Відповідно до пункту 2.4.1 Договору Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п.1.4. Договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування.

У п. 2.3.1.2 Договору сторони погодили, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролангацій. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних базових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 Договору.

Відповідно до п.4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбаченихст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника зі сплати таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

За п. 6.4. договору укладення кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.

Згідно з п. 6.5. договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Додаток №1 до Договору про надання споживчого кредиту №100472475 від 24.12.2021 року містить графік платежів, відповідно до якого встановлено кількість платежів, їх розмір та періодичність внесення позичальником з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.(а.с.9 зворот)

Згідно даних платіжного доручення №37063405 від 24.12.2021 року на виконання умов кредитного договору первинним кредитором були перераховані на картку НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 6000,00 грн (а.с.11).

Відповідно до відомостей про нарахування та погашення, заборгованість ОСОБА_1 складає 23190 грн., з яких: 6000 грн - сума заборгованості по основному боргу, 16050 грн - сума заборгованості за відсотками та 1140 грн - заборгованість за комісією (а.с.17).

16.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ укладено договір факторингу №16072024 відповідно до умов якого ОВ «Мілоан» відступає ТОВ, а останнє приймає права вимоги до боржника.

Відповідно до пункту 1.2 Договору перехід від клієнта до фактора прав вимогу відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі Реєстру боржників згідно додатку №2.(а.с.13-14)

Відповідно до акту прийому-передачі інформації згідно Реєстру Боржників в електронному вигляді за Договором факторингу № 16072024 від 16.07.2024 року клієнт передав а фактор прийняв реєстр боржників в електронному вигляді (а.с.15).

Відповідно до витягу з реєстру боржників ТОВ набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 23190 грн, з яких: 6000 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 16050 грн заборгованість за процентами та 1140 грн - заборгованість за комісією (а.с.16).

Положеннями ч. 1ст. 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини 1статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що договір, укладений між позивачем та відповідачем (позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту) підписаний електронним підписом, відтвореним шляхом використання позичальником одноразових ідентифікаторів і які були надіслані на номер телефону відповідача відповідно до положень укладених договорів. Дані обставини відповідачем не заперечуються.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).

Устатті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись у встановлений строк.

У частині першій статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до кредитного договору вбачається, що він підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором U25119, який був направлений відповідачу на її мобільний номер НОМЕР_2 , який вказувався нею при реєстрації на сайті що відповідає вимогам статті12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання відповідачем кредитного договору, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

Доводи відповідача, що у матеріалах справи відсутній факт виконання умов договору первісним кредитором не заслуговують на увагу оскільки відповідно до даних платіжного доручення №37063405 від 24.12.2021 року на виконання умов кредитного договору первинним кредитором були перераховані на картку НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 6000,00 грн (а.с.11).

Крім цього факт перерахування кредитних коштів відповідачу підтверджується листом АТ КБ «Привтбанк», зі змісту якого вбачається що на ім`я ОСОБА_1 в банку станом на 24.12.2021 були відкриті наступні карткові рахунки: НОМЕР_3 та НОМЕР_4 . Крім того на ім`я ОСОБА_1 було емітовано карту № НОМЕР_5 на яку було здійснено 24.12.2021 переказ грошових коштів на суму 6000,00 грн.(а.с.81)

Тому судова колегія погоджується з висновком суду про доведеність факту належного виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань за Кредитним договором шляхом зарахування кредитних коштів в сумі 6 000 грн на платіжну картку відповідача, що підтверджується платіжним дорученням №37063405 від 24.12.2021.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду про надання позивачем належних доказів на підтвердження факту переходу до позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором №100472475 від 24.12.2021 у вигляді копії договору факторингу № 16072024 від 16.07.2024 (а.с 13-14); витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 16072024 від 16.07.2024 (а.с.16); копії акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників за договором факторингу № 16072024 від 16.07.2024 (а.с.15), тому відхиляє доводи апелянта щодо недоведеності розміру набутої позивачем вимоги до відповідача за договором факторингу.

Відповідно до умов пункту 2.3.1.2. кредитного договору № 100472475 від 24.12.2021 зокрема, передбачено пролонгацію на стандартних (базових) умовах, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах. Проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6. договору.

Відповідно до п.1.6 кредитного договору № 100472475 стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Даних, що відповідач у добровільному порядку нараховану заборгованість за кредитним договором погасив, матеріали справи не містять.

З наведеного вбачається, що підписанням договору про споживчий кредит № 100472475 сторони досягли згоди щодо умов, зокрема про нарахування відсотків та можливості продовження строку кредитування. Отже нарахування відсотків за кредитним договором №№ 100472475 в загальному розмірі 16050 грн є правомірним.

Водночас судова колегія не погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмірі 1140 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі за № 343/557/15-ц зроблено висновок: «Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.»

Колегія суддів звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Відтак, колегія суддів доходить висновку щодо відмови у задоволені вимоги про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в сумі 1140,00 грн.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).

З урахуванням викладеного, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає частковому задоволенню та стягненню з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №100472475 від 24.12.2021 року на загальну суму 22050 грн що складають тіло кредиту - 6000,00 грн та заборгованість за відсотками 16050 грн, в частині стягнення заборгованості за комісією слід відмовити.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частин або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що сума сплаченого позивачем судового збору за подання позову становить 3028,00 грн сума сплаченого судового збору відповідачем за подання апеляційної скарги становить 4542,00 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню ( на 95,08%), апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню ( на 4,92%), з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2879,02 грн за подачу до суду позовної заяви, а з ТОВ належить стягнути 223,46 грн за подачу апеляційної скарги та з урахуванням взаємозаліку з ОСОБА_1 належить стягнути 2655,56 грн витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382-384,389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити частково.

Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року в частині визначеного судом розміру заборгованості змінити.

Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року в частині стягнення комісії скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РОКПП НОМЕР_6 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () суму заборгованості за договором кредиту № 100472475 від 24.12.2021 в розмірі 22050 (двадцять дві тисячі п`ятдесят) грн 00 коп.

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення комісії за договором кредиту № 100472475 від 24.12.2021 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РОКПП НОМЕР_6 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» () судовий збір у розмірі 2655 (дві тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) грн 56 коп

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.Ю. Тичкова

Судді: О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук