Справа № 138/77/24
Провадження № 22-ц/801/386/2026
Провадження № 22-ц/801/387/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 рокуСправа № 138/77/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Оніщука В.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 138/77/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, трьох процентів річних та інфляційних втрат,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.11.2025, ухвалене у складі судді Холодової Т.Ю. в приміщенні суду в м. Могилів-Подільський, та додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 5.12.2025, ухвалене у складі судді Холодової Т.Ю. в приміщенні суду в м. Могилів-Подільський, -

в с т а н о в и в :

9.01.2024 ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, трьох процентів річних та інфляційних втрат, в якому, з урахування заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь кошти у загальному розмірі 251968,75 грн, з них : 200000,00 грн безпідставно набуті кошти; 35135,87 грн інфляційні втрати; 16832,88 грн три відсотки річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.05.2018 ОСОБА_3 складено розписку, в якій зазначено про отримання нею 200000,00 грн в якості сплати за купівлю належної їй земельної ділянки, площею 2,38 га, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області від ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті спадщину прийняв відповідач ОСОБА_2 , а тому всі права та обов`язки за вказаною розпискою перейшли до відповідача. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу на вказану вище земельну ділянку після скасування 1.07.2021 мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення між сторонами укладено не було, то отримані ОСОБА_3 кошти відповідно до статті 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу, як безпідставно набутті. Позивач просив стягнути з відповідача вказану у розписці суму коштів у сумі 200000,00 грн., а також відповідно до ст. 625 ЦК України - інфляційні витрати у сумі 35135,87 грн та три відсотки річних у сумі 16832,88 грн.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.11.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 251968 грн 75 коп, з яких 200000 грн сума безпідставно набутих коштів, 35135 грн 87 коп сума інфляційних втрат, 16832 грн 88 коп сума трьох процентів річних. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору у розмірі 2015 грн 75 коп.

Додатковим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 5.12.2025 заяву представника позивача адвоката Варцаби С.А. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у справі задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу (вх № 14493/25-вх від 23.12.2025), в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог; стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 3022,50 грн.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що: (1) судом першої інстанції порушено вимоги статей 1281, 1282 ЦК України, оскільки зобов`язання з повернення грошових коштів не є такими, що нерозривно пов`язане з особою спадкодавця (стаття 1219 ЦК України), а тому відповідно до статті 1218 ЦК України є таким, що входить до складу спадщини. Спадкоємці боржника відповідають за зобов`язаннями спадкодавця пропорційно до вартості успадкованого майна; судом першої інстанції не встановлено обсяг спадкового майна та його вартість; суд першої інстанції не надав оцінки доказу наданого відповідачем до матеріалів справи звіту № 1401 з експертної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер : :02:000:0217 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою : Вінницька область, Могилів-Подільського району, Суботівська сільська рада, згідно якого експертна грошового оцінка земельної ділянки становить 47596,00 грн; задоволена сума до стягнення як безпідставно отримані кошти в розмірі 251968 грн 75 коп значно перевищує вартість успадкованого майна 47596 грн; (2) позивач як кредитор вимогу до спадкоємця безпосередньо спадкоємцю (спадкоємцям); опосередковано через нотаріуса за місцем відкриття спадщини у строки, визначені частиною другою статті 1281 ЦК України, не пред`являв, а лише 9.01.2024 звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів; тобто звернення з позовом є передчасним, адже відповідно до частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови кредитора спадкоємця одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі; ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті спадщину за заповітом прийняв ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано 7.12.2023, а з позовом позивач звернувся через 2 роки та 9 місяців після смерті ОСОБА_3 ; (3) зміст розписки від 25.05.2018 не містить істотних умов, а саме : не зазначено предмет кадастровий номер земельної ділянки, відсутні анкетні дані ОСОБА_1 (паспортні дані, ідентифікаційний код), що давало можливість ідентифікувати особу кредитора, відсутній строк укладення основного договору купівлі-продажу або повернення грошових коштів, відсутні свідки, які засвідчили б такий факт; спірна розписка не відповідає вимогам установленим для правочинів; (4) розписка написана не ОСОБА_3 ; відповідач клопотав про проведення судової почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції та надавав матеріали, однак експертиза проведена не була, відповідач не ухилявся від проведення експертизи; (5) подана позивачем 12.11.2025 заява про уточнення позовних вимог (фактично збільшення позовних вимог) є такою, що подана поза межами процесуального строку і може бути реалізовано тільки на стадії підготовчого провадження, проте підготовче провадження у справі було закрито, а заява про збільшення позовних вимог була подана під час судового розгляду, відтак суд першої інстанції повинен був залишити заяву без розгляду; (6) у суду першої інстанції не було правових підстав задовольняти вимогу щодо стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 1.06.2018 по 14.03.2021 в сумі 35135,75 грн та три відсотки річних за період з 25.05.2018 по 14.03.2021 в сумі 16832,88 грн; (7) розмір витрат на правничу допомогу 20000 грн, який стягнув суд першої інстанції з відповідача на користь позивача, визначений без врахування клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір є неспівмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг; з огляду на нескладність справи. Предмет спору, а також обсяг виконаної роботи адвокатом під час розгляду справи можливе в обсязі не більше 3100 грн.

29.12.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 14735/25-вх) ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін. /т. 2 а. с. 147/.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення та додаткове суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні, яке відбулось 18.02.2026, ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Адвокат Яблокова Л.О. в судове засідання 4.03.2026 не з`явилась, повідомлялась належим чином про дату, час і місце її розгляду.

ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

25.05.2018 ОСОБА_3 у с. Суботівка склала розписку наступного змісту: «Я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаю в с. Суботівка Мог-Под р-н Вінницькох обл, паспорт НОМЕР_1 виданий Мог-Под МРВ УМВС України у Вінницькій обл 18.12.2001 ІПН НОМЕР_2 цією розпискою підтверджую факт того, що мною отримано 200000 (двісті тисяч) грн в якості сплати за купівлю належної мені земельної ділянки площею 2,38 га, що розташована на території Субботівської сілської Ради Могилів-Подільського району Вінницької області від ОСОБА_1 » /т.1 а. с. 8/.

Власником земельної ділянки з кадастровим номером №:02:000:0217, площею 2,3798 га була ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності ВН №б/н, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 145, виданого Суботівською сільською радою Могилів-Подільського району Вінницької області 18.10.1999р. / а.с. 9/

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Спадщину після її смерті отримав її син - відповідач у справі ОСОБА_2 . Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 7.12.2023 та не заперечувались сторонами у справі /т.1 а. с. 9/.

Після отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 7.12.2023 на вказану земельну ділянку, остання була відчужена за договором купівлі-продажу від 21.12.2023 ОСОБА_7 , за якою 21.12.2023 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на земельну ділянку (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 70824039 від 21.12.2023, приватний нотаріус Кравець С.В., Могилів-Подільський нотаріальний округ, Вінницька обл.), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /т.1 а. с. 107/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі має місце набуття та збереження майна - отримання власником земельної ділянки грошових коштів; набуття або збереження здійснено за рахунок іншої особи - має місце наявність розписки про отримання ОСОБА_3 саме від позивача 200000,00 грн.; відсутні підстави для набуття та збереження майна - у матеріалах справи відсутні відомості, що договір купівлі-продажу був укладений і під час розгляду справи встановлено, що такий договір з позивачем не укладався і відповідач, як власник зазначеної вище земельної ділянки після смерті ОСОБА_3 здійснив її відчуження іншій особі ОСОБА_7 , що унеможливлює укладення такого договору з позивачем. Зважаючи на зміст розписки, складеної ОСОБА_3 , в якій зазначено, що кошти у розмірі 200000,00 грн. є сплатою за купівлю належної їй земельної ділянки, площею 2,38 га на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району, суд дійшов висновку, що кошти у розмірі 200000,00 грн є саме коштами за домовленість укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки після скасування мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення.

Суд вважав, що між сторонами не виникли відносини кредиту (позики), а даний спір стосується повернення безпідставно набутого майна, зокрема, грошових коштів. Також, сторони у даних відносинах не були та не є кредитодавцем (позикодавцем) та кредитором (позичальником), а отже підстав щодо застосування статей 1281, 1282 ЦК України немає. Оскільки ОСОБА_3 отримала грошові кошти від позивача у розмірі 200000,00 грн за укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, однак такий договір ні ОСОБА_3 , ні відповідачем, який є спадкоємцем вказаної особи та прийняв спадщину, укладений не був, то правових підстав для збереження таких коштів немає, а відтак вони підлягають поверненню позивачу відповідно до ст. 1212 ЦК України. Зважаючи на те, що зобов`язання повернути отримані ОСОБА_3 від позивача кошти у розмірі 200000,00 грн виникло з моменту їх отримання і закінчилось з її смертю, то суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з врахуванням індексу інфляції за період з 1.06.2018 по 14.03.2021 та 3 % річних за період з 25.05.2018 по 14.03.2021, що в загальному розмірі становить 251968,75 грн.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Наведені норми права свідчать про те, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.

Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

У постанові від 7.02.2024 у справі № 910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм Глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору (постанова Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 608/811/21, постанова ВС від 23.06.2025 по справі № 643/9727/23).

Зі змісту письмової розписки, складеної власноруч ОСОБА_3 25.05.2018 вбачається, що між нею та ОСОБА_1 була домовленість про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,38 га, що розташована на території Субботівської сілської Ради Могилів-Подільського району Вінницької області та яка належала ОСОБА_3 на праві власності. Даною розпискою ОСОБА_3 підтвердила факт отримання від ОСОБА_1 200000 (двісті тисяч) грн, в якості сплати ним за купівлю даної земельної ділянки. Проте, договір купівлі-продажу земельної ділянки не був укладений, земельна ділянка покупцю передана не була і залишалась у користуванні власника, а кошти (згідно з розпискою, що відповідачем не спростовано) отримані.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кошти, які передав ОСОБА_1 . 25.05.2018 року ОСОБА_3 є безпідставно набутими, оскільки відсутня їх правова підстава. Набувач ОСОБА_3 збагатилася за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом ( договір купівлі-продажу не укладено, земельна ділянка передана не була). Враховуючи, що положення глави 83 ЦК України застосовуються до всіх вимог про повернення безпідставного збагачення незалежно від підстав їх виникнення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення даних коштів.

У свою чергу, поза увагою суду першої інстанції залишились наступні обставини.

Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Отже, борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати це зобов`язання. Обов`язок доказувати борги померлого накладаються на самого кредитора. Кредитор вправі протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини звернутися зі своїми вимогами по боргах спадкодавця до його спадкоємців незалежно від наступу строків вимоги.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що перші свідоцтва про право на спадщину та відповідно інформація у державному реєстрі була відображена 01.11.2023 року.

До суду ОСОБА_1 звернувся 09.01.2024 року, тобто з дотриманням строків визначених ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Згідно статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині .

Отже, якщо спадкоємці прийняли на себе успадковане майно, тобто прийняли на себе права по управлінню, користуванню та розпорядженню майном спадкодавця то вони прийняли на себе також і зобов`язання щодо цього майна. Вимоги кредитора задовольняються усіма спадкоємцями, що отримали спадщину, але тільки в розмірі вартості успадкованого майна.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові ВС від 19.02.2020 у справі № 607/98/17 вказано правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Саме суд при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника встановлює необхідні для цього обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у встановлені строки; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; дійсний розмір вимог кредитора; частки спадкоємців у спадщині; обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця.

До обов`язку позивача, як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника. Якщо спадкоємець (спадкоємці) заперечує проти вимог кредитора спадкодавця щодо меж його відповідальності за зобов`язаннями спадкодавця, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен такий спадкоємець, оскільки, з огляду на характер спірних правовідносин, кредитор не завжди може визначити яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна. Тому не допускається відмова в позові з тих підстав, що позивачем не надано відповідних доказів (постанова ВС від 19.03.2025 у справі № 201/8538/16-ц).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18.02.2026 клопотання ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про витребування копії спадкової справи та продовження строку розгляду апеляційної скарги задоволено. Витребувано від приватного нотаріуса Могилів-Подільської районного нотаріального округу Анцут Л.М. копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , 1946 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2.03.2026 до Вінницького апеляційного суду надійшла від приватного нотаріуса Анцут Л.М. копія спадкової справи /т.2 а. с. 164-250/ з якої вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняли :

- внучка ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 1.11.2023 /т. 2 а. с. 167, 190б, 217а/;

- син ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 1.11.2023 та від 7.12.2023 /т. 2 а. с. 168, 190б, 216, 229/;

- дочка ОСОБА_9 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 1.11.2023 /т.2 а. с. 169, 187, 190б, 194, 217в/;

- внук ОСОБА_10 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.03.2024 /т. 2 а. с. 248/.

У постанові ВС від 5.11.2025 у справі № 444/1177/20 зазначено, що солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 ЦК України), законом не передбачена солідарна відповідальність спадкоємців між собою, кожен із яких зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Тому борг спадкодавця підлягає стягненню з кожного спадкоємця в рівних частках.

Верховний Суд вказав, що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна (постанова ВС від 20.02.2019 у справі № 755/7730/16-ц).

Суд першої інстанції задовольняючи позов в повному обсязі, не перевірив коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача (як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 ) всієї суми (200000 грн) коштів, не з`ясувавши при цьому того факту, що крім відповідача спадщину прийняли ще троє спадкоємців: внучка ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_9 та внук ОСОБА_10 .

Суд апеляційної інстанції враховує те, що при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Встановлюючи обсяг та вартість спадкового майна, яке прийняв відповідач, з урахуванням наявного у справі висновку про вартість майна, виготовленого ТОВ «Центр оцінки «Маунт Ріел» від 15.03.2024, відповідно до якого ринкова вартість земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:0217, становить 359090 грн, а також матеріалів спадкової справи, відповідно до яких ОСОБА_2 , окрім земельної ділянки успадкував ще інше нерухоме майно (житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами) відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 1.11.2023 та від 7.12.2023 /т. 2 а. с. 216, 229/, колегія суддів приходить висновку, що вимоги позивача в обґрунтованій їх частині, не виходять за межі вартості майна, одержаного відповідачем у спадщину.

Наданий відповідачем звіт № 1401 від 3.04.2024 з експертної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер: :02:000:0217 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Вінницька область, Могилів-Подільського району, Суботівська сільська рада, згідно якого експертна грошового оцінка земельної ділянки становить 47596,00 грн, колегія суддів оцінює критично, оскільки у ньому зазначено, що термін дії звіту та висновку про вартість нерухомого майна становить 6 місяців з дати оцінки, тобто на час ухвалення рішення суду першої інстанції (21.11.2025) термін дії звіту та висновку про вартість нерухомого майна закінчився.

Колегія суддів зауважує, що відповідач зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині, відтак борг спадкодавця підлягає стягненню з відповідача як спадкоємця ОСОБА_3 в частці боргу (враховуючи, що спадкоємців четверо, які прийняли спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 ), що становить 50000 грн безпідставно набутих коштів.

ВП ВС відступила від правового висновку КЦС та КГС ВС щодо моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, визначивши, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. З цього моменту виникає передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми (постанова ВП ВС від 07.02.2024 №910/3831/22, постанова КГС ВС від 07.08.2024 №916/2914/23).

Аналіз статті 1212 ЦК України свідчить, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань (кондикційні зобов`язання) виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанова ВП ВС від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зокрема, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Натомість відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття, збереження майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, необхідною умовою застосовування положень глави 83 ЦК України до вимог про повернення виконаного однією зі сторін у зобов`язанні є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (постанов ВП ВС від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Положення глави 83 ЦК України не містять буквальної вказівки, з якого моменту виникає кондикційне зобов`язання (зобов`язання повернути безпідставно отримане майно зокрема, кошти).

Тобто зобов`язання боржника з повернення кредитору безпідставно набутого майна (зокрема, грошових коштів) належить до зобов`язань, момент виникнення, а відповідно і строк виконання яких прямо в законі не встановлений.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи наведеної норми підставою нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних визначають необхідність наявності факту прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.

Відповідно частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У наведеній нормі під простроченням боржника необхідно розуміти невчинення ним в установлений строк дій, що складають зміст зобов`язання (прострочення виконання зобов`язання).

Системний аналіз положень норм 1212, 1214 ЦК України у взаємозв`язку з приписами статей 3, 509 цього Кодексу свідчить, що визначення моменту виникнення в особи (боржника) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого нею майна, з урахуванням справедливості, розумності та неприпустимості безпідставного збагачення однієї особи за рахунок іншої, передбачає необхідним урахування моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння чужим майном без достатньої правової підстави.

Особа не може вважатися такою, що має обов`язок повернути безпідставно набуте майно (зокрема, грошові кошти), до того часу, доки вона, діючи відповідно до вимог ділового обороту, з належним рівнем розумності й обачливості, не дізналася або не могла дізнатися про сам факт свого безпідставного збагачення.

Проте момент виникнення в особи (набувача майна) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого майна та його виконання нею не є тотожним моменту, з якого зобов`язання особи з повернення цього майна вважається простроченим (моменту прострочення кондикційного зобов`язання), оскільки на відміну від останнього, виникнення в особи обов`язку з повернення безпідставно набутого майна та його виконання цією особою за своє суттю є періодом у часі, з якогоособа стає обізнаною про безпідставність набуття (збереження) нею майна потерпілої особи та про наявність обов`язку з повернення майна цій особі, який має виконуватися з урахування характеру підстав (юридичних фактів), за яких було безпідставно набуте нею майно.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правих підстав для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з відповідача за частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки за період з 25.05.2018 по 15.03.2021 року у ОСОБА_3 відповідальності за порушення грошового зобов`язання не виникло, позивачем не надано доказів направлення вимоги про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_11 , або ж після її смерті її спадкоємцям.

Колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що подана позивачем 12.11.2025 заява про уточнення позовних вимог (фактично збільшення позовних вимог) є такою, що подана поза межами процесуального строку (пункт 2 частини другої статті 49 ЦПК України), однак враховуючи вимоги ст. 374 та 376 ЦПК України вважає, що самостійно дане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи та не може бути усунене на стадії апеляційного розгляду, а отже не є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 1 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000 грн суми безпідставно набутих коштів. В іншій частині позовних вимог слід відмовити з підстав їх необґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач як кредитор вимогу до спадкоємця безпосередньо спадкоємцю (спадкоємцям); опосередковано через нотаріуса за місцем відкриття спадщини у строки, визначені частиною другою статті 1281 ЦК України, не пред`являв, а лише 9.01.2024 звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів; тобто звернення з позовом є передчасним, адже відповідно до частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови кредитора спадкоємця одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі, апеляційний суд відхиляє, оскільки у даній справі предметом спору не є звернення стягнення на майно спадкоємця боржника.

Крім того, відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 7.12.2023, а представник позивача звернувся з позовом до суду 9.01.2024, тобто через місяць після отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину, тому даний позов подано до суду у межах строку, визначеного вказаною нормою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17(провадження № 12-48гс20) зазначено, що стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Звернення кредитора безпосередньо до суду необхідно розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що зміст розписки від 25.05.2018 не містить істотних умов, а саме : не зазначено предмет кадастровий номер земельної ділянки, відсутні анкетні дані ОСОБА_1 (паспортні дані, ідентифікаційний код), що давало можливість ідентифікувати особу кредитора, відсутній строк укладення основного договору купівлі-продажу або повернення грошових коштів, відсутні свідки, які засвідчили б такий факт; спірна розписка не відповідає вимогам установленим для правочинів; апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки із змісту розписки можливо встановити обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. У свою чергу, відповідачем не доведено відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України тієї обставини, що розписка написана не ОСОБА_4 , а іншою особою.

У постанові ВП ВС від 5.07.2023 у справі № 904/8884/21 зазначено, що: за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції по суті спору, відтак підлягає скасуванню також додаткове рішення суду першої інстанції від 5.12.2025.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, відтак слід перерозподілити судові витрати понесені у справі.

Позивачем заявлено вимогу майнового характеру в розмірі 251968,75 грн, апеляційним судом задоволено 50000 грн, що становить 19,84 % (50000 х 100 : 251968,75 = 19,84 %).

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 2047,99 грн /т.1 а. с. 7/.

Також позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, принцип пропорційності розподілу судових витрат відповідно до задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати пропорцій задоволеним вимогам, а саме: судовий збір в розмірі 406,32 грн (2047,99 х 19,84 % = 406,32) та витрати на правничу допомогу, враховуючи також клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в розмірі 4039,44 грн.

Відповідачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 3022,50 грн /т. 2 а. с. 99/, апеляційну скаргу апеляційним судом задоволено частково, відтак з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір в розмірі 2422,84 грн враховуючи принцип пропорційності розподілу судових витрат (3022,50 х 80,16 % (відмовлена частина позовних вимог) = 2422,84 грн).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Враховуючи положення частини десятої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути різницю судових витрат в розмірі 2022 грн 92 коп (4039,44 + 406,32 = 4445,76 - 2422,84 = 2022,92 грн).

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.11.2025 та додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 5.12.2025 скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, трьох процентів річних та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000 гривень суми безпідставно набутих коштів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2022 гривні 92 копійки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 9.03.2026.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський