Справа № 127/4825/25
Провадження № 22-ц/801/317/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 рокуСправа № 127/4825/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В.,

з участю секретаря судового засідання: Закернична А. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бойка В. М. в залі суду в місті Вінниця, зі складенням повного тексту судового рішення 17 листопада 2025 року,

у цивільній справі № 127/4825/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс» про стягнення недоотриманої заробітної плати,

встановив:

Короткий зміст вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс» про стягнення недоотриманої заробітної плати (далі - ТОВ «ДЦ «Меділабс») про стягнення недоотриманої заробітної плати.

Позов мотивований тим, що позивач з 09.09.2021 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ДЦ «Меділабс». До початку повномасштабного вторгнення РФ йому щомісячно виплачувалась заробітна плата: по 15 000 грн у вереснігрудні 2021 року та по 20 000 грн у січнілютому 2022 року. 26.03.2022 позивача було мобілізовано до лав Збройних Сил України. На його думку, середній заробіток для виплат під час проходження військової служби мав обчислюватися виходячи із заробітку за січеньлютий 2022 року, що становить середньоденну суму 1 025,64 грн. Проте відповідач у довідці про доходи зазначив зменшені суми виплат за цей період, що, за твердженням позивача, не відповідає фактичним надходженням на його банківський рахунок.

Унаслідок такого розрахунку, як стверджує позивач, ТОВ «ДЦ «Меділабс» здійснило неповну виплату заробітної плати за період з 26.03.2022 по 19.07.2022, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 51 232,48 грн. З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією, однак її було відхилено з посиланням на нібито повернення позивачем надлишково виплачених коштів. Позивач заперечує факт такого повернення та вказує на відсутність належних підтверджуючих документів.

Крім стягнення заборгованості, позивач просить стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 13 866,17 грн. Також він заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, обґрунтовуючи її матеріальними труднощами та моральними стражданнями під час проходження військової служби в умовах воєнних дій і відсутністю належної фінансової підтримки з боку роботодавця.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року в задоволені прозову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у цивільній справі №127/1239/25 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.04.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ДЦ «Меділабс» про зобов`язання відновити виплату та стягнення заборгованості із виплати середнього заробітку відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що з набранням чинності Законом № 2352-IX з 19 липня 2022 року із частини третьої статті 119 КЗпП України виключено положення щодо збереження за мобілізованими працівниками середнього заробітку. Відтак з цієї дати за такими працівниками зберігаються лише місце роботи і посада, а обов`язок роботодавця виплачувати середній заробіток існував лише до 18 липня 2022 року. Суди також виходили з конституційних і трудових гарантій права на працю та положень цивільного законодавства про право на судовий захист, зазначивши, що підставою для задоволення позову є доведене порушення прав особи.

Встановлено, що між сторонами існували трудові правовідносини, а посадовий оклад позивача відповідно до наказу про прийняття на роботу та штатного розпису становив 9 700 грн. Твердження позивача про отримання у січнілютому 2022 року заробітної плати в більшому розмірі належними і допустимими доказами не підтверджені та спростовані документами відповідача, зокрема касовими ордерами про повернення надмірно виплачених сум.

Клопотання відповідача про застосування строків звернення до суду відхилено. Суд зазначив, що до 19 липня 2022 року вимоги про стягнення заробітної плати не обмежувалися строком звернення, а після внесення змін Законом № 2352-IX тримісячний строк був продовжений на період дії карантину та воєнного стану. Оскільки позов подано під час дії воєнного стану, строки звернення не пропущені.

Оцінивши подані сторонами докази відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявності заборгованості із заробітної плати. У зв`язку з цим у задоволенні основної вимоги про її стягнення відмовлено, а також відмовлено в похідних вимогах про компенсацію втрати частини доходів і відшкодування моральної шкоди як таких, що залежать від доведеності основної вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Матківська М. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду на 20 січня 2026 року о 11:40 год. з повідомленням сторін.

В подальшому розгляд справи відкладено на 13 лютого 2026 року о 11:00 год. та на 24 лютого 2026 року о 12:30 год.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2026 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року на п`ятнадцять днів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував відсутність у відповідача належних документальних підтверджень повернення позивачем грошових коштів. Апелянт зазначає, що матеріали справи не містять жодного документа з його особистим підписом, який би підтверджував факт повернення ним надлишково перерахованих сум заробітної плати.

Посилаючись на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункт 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ № 148, скаржник вказує, що підставою для складання прибуткових касових ордерів є первинні документи, які підтверджують законність та обґрунтованість господарської операції. У прибуткових касових ордерах № 341 та № 568, на його думку, відсутні відомості у графі «Додатки» щодо документів, які є підставою для прийняття готівки до каси, що свідчить про порушення вимог бухгалтерського обліку та неналежне документальне оформлення операцій. Крім того, відповідач не надав на його запити жодних первинних документів, які б підтверджували правомірність прийняття готівки, у зв`язку з чим самі по собі прибуткові касові ордери, на переконання апелянта, не можуть підтверджувати факт повернення коштів.

Апелянт також наголошує, що відповідно до банківської виписки у лютомуберезні 2022 року він не здійснював зняття готівкових коштів, а отже не міг повернути роботодавцю надлишково виплачену заробітну плату. Додатково зазначає, що 04 лютого 2022 року він перебував на лікарняному, а 02 березня 2022 року у відпустці, тому фізично не мав можливості здійснити повернення грошових коштів у зазначені дати. На його думку, суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичні обставини щодо можливості та реальності повернення коштів і не надав належної оцінки поданим ним доказам.

Крім того, скаржник посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 755/19416/20, відповідно до якої документи, складені самою стороною на підтвердження правомірності її дій, не можуть вважатися об`єктивними доказами. Хоча відповідач не є органом державної влади, апелянт вважає, що наведений підхід підлягає застосуванню і в цій справі, оскільки прибуткові касові ордери є документами, створеними відповідачем в односторонньому порядку, без належного документального підтвердження підстав їх складання.

Також апелянт зазначає, що суд не врахував його вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, яка, за його розрахунками, за період з 26 березня 2022 року по теперішній час становить 19 863,59 грн.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди скаржник вказує, що несвоєчасна виплата заробітної плати спричинила йому моральні страждання. Зокрема, у перші дні проходження військової служби матеріальне забезпечення було недостатнім, у зв`язку з чим необхідне спорядження бронежилет, аптечку, захисне спорядження та інші речі він придбав за власні кошти. Крім того, за твердженням апелянта, керівництво відповідача не надало жодної моральної чи матеріальної підтримки працівникам, які були мобілізовані до лав Збройних Сил України.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

ТОВ «ДЦ «Меділабс» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ТОВ «ДЦ «Меділабс» в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги. Підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що наказом ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» № 309-к від 08 вересня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта з 09 вересня 2021 року за основним місцем роботи з посадовим окладом 9 700,00 грн.

Відповідно до штатного розпису підприємства з 01 грудня 2021 року посадовий оклад за посадою юрисконсульта становив 9 800,00 грн при наявності двох штатних одиниць.

Наказом № 75/к ОСОБА_1 увільнено від роботи з 26 березня 2022 року у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку.

Наказом № 189/к від 19 липня 2022 року про припинення з цієї дати нарахування та виплати середнього заробітку позивачу як особі, що проходить військову службу під час мобілізації, припинено з 19 липня 2022 року нарахування та виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , юрисконсульту, який проходить військову службу під час мобілізації.

З посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.12.2024 слідує, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

З наданої страховою компанією інформації вбачається, що у листопаді 2021 року та лютому 2022 року позивач звертався за медичною допомогою.

Відповідно до Витягу з наказу №61/К від 24.02.2022 року ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати за 2022 рік, тривалістю 31 календарний день.

Згідно з довідкою ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» від 16 грудня 2024 року нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалися з вересня 2021 року по липень 2022 року включно. За січень та лютий 2022 року йому було нараховано по 9 800,00 грн щомісячно з відповідними податковими утриманнями, а сума до виплати становила по 7 889,00 грн.

З виписки за картковим рахунком ОСОБА_1 за період з 10.09.2021 року по 30.07.2022 року вбачається, що 21.01.2022 року на картковий рахунок було зараховано від ТОВ «ДЦ «Меділабс» 3 321,69 грн., 04.02.2022 року 16 678,33 грн., 21.02.2022 року 4 338,95 грн., 02.03.2022 року 15 661,07 грн.

09 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з претензією про виплату недоплаченої заробітної плати 51 232,48 грн. недоплати заробітної плати за період з 26.09.2022 року по 19.07.2022.

З відповіді на запит щодо надання інформації ОСОБА_1 №01-20/31 від 03.02.2025 року ТОВ «ДЦ «Меділабс» вказало, у період з 09.09.2021 року по теперішній час, ОСОБА_1 знаходиться у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс», та згідно чинного законодавства у період з 26.03.2022 року по 19.07.2022 року відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України, ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» здійснював нарахування та виплату середньої заробітньої плати, що підтверджується Довідкою, виданою ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» вих.№01-20/126 від 16.12.2024, яка підтверджує дохід з січня по лютий 2022 року в сумі 9 800,00 грн, за один місяць роботи. В період з січня по лютий 2022 року ОСОБА_1 були помилково зараховані кошти, які згідно прибуткового касового ордеру №341 від 04.02.2022 року, та прибуткового касового ордеру №68 від 02 березня 2022 року ОСОБА_1 було повернено надлишково перераховані кошти заробітної плати за січень та лютий 2022 року відповідно.

Таким чином, проаналізувавши твердження щодо виплати заробітної плати з січня по лютий 2022 року в сумі 20 000,00 грн. за один місяць роботи ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» вважає хибним, та повідомило, що ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» не порушує законні права ОСОБА_1 , а тому змушені відхилити претензію щодо недоплати заробітної плати.

Відповідно до Прибуткого касового ордеру №341 від 04.02.2022 року ОСОБА_1 здійснив повернення надлишково перерахованої та отриманої заробітної плати за січень у розмірі 12 111,00 грн.

Відповідно до Прибуткого касового ордеру №568 від 02.03.2022 року ОСОБА_1 здійснив повернення надлишково перерахованої та отриманої заробітної плати за лютий у розмірі 12 111,00 грн.

Із Відомостей про нарахування заробітної плати за 1 місяць 1 кварталу 2022 року ТОВ «ДЦ «Меділабс», вбачається, що ОСОБА_1 перебував на роботі 31 день, загальна сума нарахованої заробітної плати складає 9 800,00 грн., сума утриманого єдиного внеску 2 156,00 грн. (а.с.65-68).

Із Відомостей про нарахування заробітної плати за 2 місяць 1 кварталу 2022 року ТОВ «ДЦ «Меділабс», вбачається, що ОСОБА_1 перебував на роботі 28 днів, загальна сума нарахованої заробітної плати складає 9 800,00 грн., сума утриманого єдиного внеску 2 156,00 грн. (а.с.70-74).

Згідно Відомостей про суму нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору за 1 місяць 1 кварталу 2022 року за РНОКПП НОМЕР_2 сума нарахованого доходу складає 9 800,00 грн., та 382,50 грн., сума виплаченого доходу складає 9 800,00 грн, та 382,50 грн., сума податку 1 764, військового збору 147,00 грн.

Згідно Відомостей про суму нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору за 2 місяць 1 кварталу 2022 року за РНОКПП НОМЕР_2 сума нарахованого доходу складає 9 800,00 грн., та 382,50 грн., сума виплаченого доходу складає 9 800,00 грн, та 382,50 грн., сума податку 1 764, військового збору 147,00 грн.

Із довідки, виданої ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» за вих. №01-20/126 від 16.12.2024 слідує, що нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалась з вересня 2021 року по липень 2022 року включно.

22 листопада 2024 року позивач також звертався до відповідача з вимогою розпочати виплату середньої заробітної плати на підставі частини другої статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», однак у задоволенні цієї вимоги йому було відмовлено.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ДЦ «Меділабс» про зобов`язання відновити виплату та стягнення заборгованості із виплати середнього заробітку відмовлено. У цьому рішенні встановлено, що з набранням чинності Законом № 2352-ІХ з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, а такий обов`язок існував лише до 18 липня 2022 року включно.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Спір між сторонами у цій справі виник з приводу захисту позивачем свого права на отримання належної заробітної плати та збереження середнього заробітку за період проходження військової служби під час мобілізації, а також пов`язаних із цим вимог про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач посилався на те, що роботодавцем було порушено його право на своєчасне та повне отримання заробітної плати, зокрема шляхом незбереження середнього заробітку за період проходження ним військової служби під час мобілізації, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню разом із компенсацією втрати частини доходів та відшкодуванням моральної шкоди.

Право на працю є однією з фундаментальних соціально-економічних гарантій, закріплених у статті 43 Конституції України, яка передбачає не лише свободу вибору праці, а й право кожного працівника на належні, безпечні та здорові умови праці, а також на своєчасне та повне одержання винагороди за виконану роботу. Конституційна гарантія своєчасного одержання заробітної плати має пряму дію та підлягає безумовному дотриманню всіма роботодавцями незалежно від форми власності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 наголошено, що поняття «заробітна плата» та «оплата праці» є рівнозначними у правовому аспекті та охоплюють усі виплати, на які працівник має право відповідно до умов трудового договору і державних гарантій, установлених законодавством. При цьому під заробітною платою, що належить працівникові, слід розуміти всі передбачені законодавством і договором виплати незалежно від того, чи здійснено їх фактичне нарахування роботодавцем. Отже, обсяг прав працівника на оплату праці визначається не лише бухгалтерськими діями роботодавця, а передусім нормативним регулюванням і умовами трудового договору.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до ч. 2 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (частина друга статті 97 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті (частина третя статті 97 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (частина четверта статті 97 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Для надання правової визначеності і прогнозованості дій учасників трудових відносин умови нарахування і виплати виробничої премії визначаються заздалегідь. Тобто під час укладення трудового договору (контракту) працівник і роботодавець досягають угоди про умови отримання виробничої премії за встановленими показниками преміювання. Досягнення угоди між працівником і роботодавцем щодо показників виплати виробничої премії свідчить про те, що останній взяв на себе зобов`язання нарахувати і виплатити таку премію працівникові, якщо той виконає виробничі завдання і функції відповідно до умов трудового договору (контракту). Принциповим у питанні виплати виробничої премії є її розмір, який прямо залежить від конкретних результатів праці працівника, які оцінюються відповідно до раніше визначених показників преміювання.

Премія, яка відповідно до умов трудового договору (контракту) пов`язана з виконанням виробничих завдань і функцій працівника та має заздалегідь обумовлені працівником і роботодавцем критерії (показники) преміювання, є обов`язковою виплатою, розмір якої залежить від конкретних результатів роботи працівника.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналогічна структура заробітної плати визначена в розділі 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженим наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.

Отже, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (додаткова заробітна плата), а також премії за спеціальними системами і положеннями (інші заохочувальні та компенсаційні виплати) входять до структури заробітної плати (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 757/1997/20-ц).

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання трудових та соціально-економічних відносин, зокрема щодо форм, систем і розмірів оплати праці.

Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (частини перша та друга статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»).

Матеріалами справи встановлено, що порядок та розміри преміювання працівників ТОВ «ДЦ «Меділабс» визначені Колективним договором та Положенням про оплату праці працівників товариства.

У постанові від 09 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц (провадження № 61-34732св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок i доплат, потрібно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюється дія зазначених нормативно-правових актів, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках i за умов, передбачених цими актами. З мотивів браку грошових коштів у здійсненні зазначених виплат може бути відмовлено в тому разі, коли їх виплата обумовлена в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Верховний Суд урахував, що за нормами трудового права премії виплачуються працівникові як заохочувальна, а також як обов`язкова складова частини заробітної плати (виробнича премія).

Питання преміювання практично не входить до сфери державного регулювання оплати праці, постаючи як предмет локальної (положення про преміювання, інші локальні акти) та договірної (колективні договори та угоди, конкретні трудові договори) регламентації.

Будучи складовими структури заробітної плати, заохочувальні та виробничі премії відрізняються за підставами нарахування й виплати.

Якщо премія є фактично додатковою заробітною платою, тобто складовою оплати праці, розмір якої визначається роботодавцем на підставі певних критеріїв, визначених законом або трудовим договором (контрактом), тоді виплата такої премії не залежить виключно від волі роботодавця, оскільки він є пов`язаним умовами трудового договору або нормативно-правовим актом, який регулює питання оплати праці працівника на підприємстві (в організації).

Відповідно до пунктів 3.2.33.2.5 Положення працівників ТОВ «ДЦ «Меділабс» преміювання здійснюється на підставі наказу директора у межах фонду оплати праці у відсотках до посадового окладу, а розмір премії визначається з урахуванням особистого трудового внеску працівника.

Пункт 3.3 Положення передбачає вичерпний перелік підстав для позбавлення премії або зменшення її розміру, причому таке рішення повинно оформлюватися окремим наказом із зазначенням конкретних підстав.

Пунктом 4.2. встановлено, що розмір заробітної плати працівника Товариства залежить складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та результатів діяльності Товариства за звітний період (місяць).

Тож премії, передбачені у зазначених пунктах, є преміями, пов`язаними з виконанням виробничих завдань і функцій, і в розумінні частини другої статті 2 Закону України «Про оплату праці» є елементом додаткової заробітної плати, адже відрізняються регулярністю нарахування та виплати з можливістю їх зменшення чи ненарахування лише за певних умов. В той же час пунктами 3.4., 3.5. визначені заохочувальні і компенсаційні виплати, в перелік яких входить премія за вагомий внесок у розвиток товариства та високопродуктивну працю.

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що премія у даному випадку є складовою системи оплати праці, визначеної локальними актами підприємства, а отже не є виключно дискреційним заохоченням, яке виплачується на розсуд роботодавця без будь-яких критеріїв.

Якщо премію передбачено системою оплати праці та встановлено порядок її нарахування, роботодавець зобов`язаний діяти відповідно до визначених правил і може позбавити працівника премії лише з підстав та у спосіб, передбачені Положенням.

Крім того, відповідно до норм законодавства про обчислення середньої заробітної плати премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань, враховуються при визначенні середнього заробітку у встановленому порядку. Це ще раз підтверджує їх правову природу як складової заробітної плати, а не разової допомоги чи добровільної виплати.

Разом із тим у спірних правовідносинах не встановлено, що щодо позивача було видано наказ про позбавлення його премії чи зменшення її розміру з підстав, передбачених пунктом 3.3 Положення про преміювання.

Відсутні також докази притягнення його до дисциплінарної відповідальності або наявності інших обставин, які відповідно до локальних актів могли б бути підставою для невиплати премії.

За таких обставин не включення преміальних виплат до складу заробітної плати позивача та їх неврахування при обчисленні середнього заробітку суперечить вимогам законодавства про працю, положенням Колективного договору та Положення про оплату праці, а також усталеній судовій практиці Верховного Суду.

Отже, встановивши правову природу преміальних виплат як складової заробітної плати та визначивши обов`язок роботодавця враховувати їх при обчисленні середнього заробітку, колегія суддів переходить до оцінки фактичних обставин справи та належності доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов протилежного висновку.

З матеріалів справи вбачається та судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 09 вересня 2021 року перебуває у трудових відносинах із ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» на посаді юрисконсульта, що сторонами не заперечується.

Відповідно до довідки № 01-20/126 від 16.12.2024 року про перераховану та виплачену заробітну плату, наданої відповідачем, за період з вересня 2021 року по грудень 2021 року позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата в розмірі 18 640,00 грн на місяць (з урахуванням податків), а з січня 2022 року по лютий 2022 року у розмірі 9 800,00 грн на місяць.

Разом з тим із банківської виписки з рахунку позивача вбачається, що у січні та лютому 2022 року на його картковий рахунок фактично було зараховано грошові кошти у сумі по 20 000,00 грн щомісяця з призначенням платежу: «перерахування заробітної плати та інших виплат співробітнику ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс». Зазначений факт відповідачем не заперечується.

Позиція відповідача зводиться до того, що сума 9 800,00 грн є належною заробітною платою позивача, а різниця до 20 000,00 грн була нарахована помилково та згодом повернута працівником до каси підприємства як надлишково виплачена.

Однак відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Саме на відповідача покладено обов`язок довести факт помилковості нарахування коштів та їх фактичного повернення позивачем.

Єдиними доказами, на які посилається відповідач на підтвердження повернення грошових коштів, є прибуткові касові ордери № 341 від 04.02.2022 року та № 568 від 02.03.2022 року. Водночас позивач заперечує факт повернення коштів, а такі документи складені самим відповідачем та є внутрішніми бухгалтерськими документами підприємства.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні містити обов`язкові реквізити та підтверджувати факт здійснення відповідної операції. Первинний документ має не лише формально відповідати встановленим вимогам, а й відображати реальний зміст господарської операції.

Крім того, пунктом 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 148, передбачено, що прибуткові касові ордери оформлюються на підставі документів, які підтверджують законність та обґрунтованість надходження готівки, із зазначенням таких документів у графі «Додатки».

Як установлено апеляційним судом, у наданих прибуткових касових ордерах графа «Додатки» залишена незаповненою, жодних документів, які б підтверджували підстави повернення коштів (заяви працівника про добровільне повернення, акта звірки взаєморозрахунків, розрахунку бухгалтерської помилки, наказу про утримання або іншого розпорядчого документа), матеріали справи не містять.

За відсутності таких документів прибуткові касові ордери не можуть вважатися належними та достатніми доказами фактичного повернення позивачем грошових коштів. Вони підтверджують лише відображення певної операції у внутрішньому обліку відповідача, однак не доводять її реальність.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги доводи позивача щодо об`єктивної неможливості здійснення ним відповідних операцій у зазначені дати. Із матеріалів справи вбачається, що 04.02.2022 року позивач перебував на лікарняному, а 02.03.2022 року у відпустці без збереження заробітної плати. Відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували особисту присутність позивача у приміщенні підприємства, отримання ним готівки з банківського рахунку або внесення відповідних сум до каси.

Банківська виписка також не містить відомостей про зняття позивачем готівкових коштів у розмірі, співмірному із заявленими сумами повернення. Ця обставина узгоджується з позицією апелянта про відсутність фактичного повернення коштів.

Відповідно до статей 7678, 89 ЦПК України суд оцінює докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності у сукупності. Доказ, створений однією стороною без підтвердження іншими об`єктивними даними, не може визнаватися беззаперечним, якщо його достовірність обґрунтовано заперечується іншою стороною.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факту повернення позивачем надлишково виплачених сум заробітної плати за січень 2022 року та лютий 2022 року.

Отже, фактичним розміром отриманої позивачем заробітної плати за зазначені місяці є 20 000,00 грн щомісяця. Сам по собі факт бухгалтерського нарахування 9 800,00 грн не спростовує факту реального перерахування та отримання більшої суми, а за відсутності доказів її повернення така сума вважається належною до врахування при обчисленні середнього заробітку.

Виходячи з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, для розрахунку середнього заробітку за березень 2022 року підлягали врахуванню виплати за два попередні календарні місяці січень та лютий 2022 року.

Загальна сума нарахованої та фактично виплаченої заробітної плати за ці місяці становить 40 000,00 грн (20 000,00 грн + 20 000,00 грн). Кількість робочих днів у зазначений період становить 39 (19 у січні та 20 у лютому). Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 1 025,64 грн (40 000,00 грн / 39 днів).

Відповідно, у березні 2022 року (4 робочі дні) належна до виплати сума становила 4 102,56 грн, тоді як фактично виплачено 1 623,00 грн, що свідчить про недоплату 2 479,56 грн.

Аналогічним чином здійснено розрахунок за квітень (21 робочий день 21 538,44 грн належить, виплачено 8 522,00 грн, недоплата 13 016,44 грн), травень (22 дні 22 564,08 грн належить, виплачено 8 928,00 грн, недоплата 13 636,08 грн), червень (22 дні 22 564,08 грн належить, виплачено 8 928,00 грн, недоплата 13 636,08 грн) та липень до 19.07.2022 року (13 робочих днів 13 333,32 грн належить, виплачено 4 869,00 грн, недоплата 8 464,32 грн).

Загальна сума недоплаченої заробітної плати за період з 26.03.2022 по 19.07.2022 становить 51 232,48 грн.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідач не спростував, не надав власного розрахунку.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність заборгованості з оплати праці є передчасним, зробленим без належної оцінки доказів та з порушенням принципу повного і всебічного з`ясування обставин справи.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд доходить переконання, що вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати за період з 26 березня 2022 року по 19 липня 2022 року у сумі 51 232 грн 48 коп. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, колегія судів виходить із такого.

Правове регулювання спірних правовідносин здійснюється, зокрема, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Отже, законодавець прямо пов`язує право на компенсацію з фактом прострочення виплати належних працівникові сум.

Згідно зі статтями 13 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи та організації всіх форм власності здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Компенсація провадиться у разі затримки виплати доходів на один і більше календарних місяців.

Під доходами у розумінні цього Закону слід розуміти грошові доходи громадян, які не мають разового характеру та отримуються ними на території України, зокрема заробітну плату. Таким чином, заробітна плата прямо віднесена законодавцем до переліку доходів, щодо яких у разі порушення строків їх виплати виникає обов`язок проведення компенсації.

Нормативний механізм обчислення такої компенсації визначено пунктом 4 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) та приросту індексу споживчих цін за період невиплати, поділений на 100. При цьому індекс споживчих цін за місяць, за який здійснюється виплата доходу, до розрахунку не включається, а індекс споживчих цін визначається шляхом послідовного множення місячних індексів за весь період прострочення.

Отже, для виникнення права на компенсацію необхідними є такі юридичні факти: -нарахування доходу; -його невиплата у встановлений строк; -затримка виплати на один і більше календарних місяців та відсутність вини працівника у несвоєчасному отриманні доходу.

Як установлено апеляційним судом у межах розгляду цієї справи, відповідачем було допущено недоплату заробітної плати позивачеві у період з 26.03.2022 по 19.07.2022 на загальну суму 51 232,48 грн. Факт порушення строків виплати заробітної плати підтверджений матеріалами справи та висновками апеляційного суду, викладеними вище.

Таким чином, наявні всі передбачені законом умови для застосування механізму компенсації втрати частини доходів. При цьому колегія суддів звертає увагу, що така компенсація має імперативний характер і не залежить від наявності чи відсутності вини роботодавця, оскільки спрямована на захист реальної купівельної спроможності грошових доходів працівника в умовах інфляційних процесів.

Позивачем у позовній заяві подано розрахунок компенсації втрати частини доходів, відповідно до якого її розмір за період затримки становить 13 866,17 грн. Зазначений розрахунок здійснено з урахуванням вимог Закону та Порядку № 159, із застосуванням офіційно оприлюднених індексів споживчих цін за відповідні періоди.

Відповідач не надав альтернативного розрахунку, не спростував правильності застосованих коефіцієнтів інфляції та не довів арифметичної помилковості наведених позивачем обчислень. Відтак підстав для сумніву в достовірності поданого розрахунку суд не вбачає.

З огляду на встановлений факт прострочення виплати заробітної плати та підтверджений розмір компенсації, колегія суддів доходить висновку, що похідна вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів у сумі 13 866,17 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання перерахувати кошти на банківський рахунок

Водночас суд апеляційної інстанції вважає за необхідне надати оцінку вимозі позивача про зобов`язання відповідача перерахувати належні до стягнення суми на його банківський рахунок.

Згідно зі статтею 16 ЦК України та статтею 5 ЦПК України суд здійснює захист порушених прав у спосіб, який є ефективним та передбаченим законом. Стягнення грошових коштів у судовому порядку здійснюється шляхом ухвалення рішення про їх присудження до сплати. Після набрання рішенням законної сили його виконання відбувається у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Судове рішення про стягнення грошових сум саме по собі є належною та достатньою формою захисту порушеного права. Спосіб і порядок фактичного перерахування коштів визначаються під час виконання рішення, а не в межах вирішення спору по суті.

Таким чином, вимога про зобов`язання відповідача перерахувати кошти на конкретний банківський рахунок фактично дублює зміст резолютивної частини рішення про стягнення грошових сум і не є самостійним способом захисту порушеного права.

За таких обставин позов у цій частині задоволенню не підлягає, оскільки захист права позивача буде повністю забезпечений шляхом стягнення на його користь відповідних грошових сум у примусовому порядку відповідно до закону.

Отже, з урахуванням установлених обставин справи та вимог матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у сумі 13 866,17 грн та відмову в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахування коштів на банківський рахунок позивача.

Щодо стягнення моральної шкоди апеляційний суд зазначає таке

Звертаючись до суду з відповідною вимогою, позивач, окрім стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, просив також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. Свої вимоги він мотивував тим, що внаслідок несвоєчасного та неповного отримання належних йому виплат під час проходження військової служби за мобілізацією в умовах повномасштабної збройної агресії проти України зазнав значних моральних страждань, пов`язаних із матеріальними труднощами, необхідністю самостійного придбання засобів індивідуального захисту та відсутністю будь-якої підтримки з боку роботодавця.

Оцінюючи ці доводи, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом пункту 4 частини другої цієї статті моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується за наявності неправомірної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між ними та вини заподіювача, якщо інше не встановлено законом.

Спеціальною нормою трудового законодавства статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування моральної шкоди працівнику здійснюється у разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, для задоволення такої вимоги необхідним є встановлення: 1) факту порушення трудових прав; 2) настання моральних страждань чи інших немайнових втрат; 3) причинного зв`язку між порушенням та такими наслідками; 4) вини роботодавця.

Як установлено судом апеляційної інстанції під час перегляду справи, відповідачем допущено порушення обов`язку щодо своєчасної та повної виплати заробітної плати позивачу, що підтверджується матеріалами справи та правовою оцінкою, наданою цим обставинам у відповідній частині постанови. Отже, перша з необхідних умов відповідальності протиправність поведінки роботодавця є доведеною.

Стосовно наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між нею і допущеним порушенням колегія суддів бере до уваги конкретні обставини справи. Позивач проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_3 у період активних бойових дій, коли рівень матеріального забезпечення на початковому етапі був обмеженим. З наданих пояснень убачається, що він був змушений за власні кошти придбавати бронежилет, аптечку, тактичне спорядження, засоби зв`язку та інші речі першої необхідності. Крім того, на початку березня 2022 року військова частина зазнала ракетного удару, що об`єктивно створювало додаткову психологічну напругу та загрозу життю і здоров`ю військовослужбовців.

Апеляційний суд виходить із того, що несвоєчасна виплата належних працівнику грошових сум у період проходження ним військової служби в умовах воєнного стану об`єктивно здатна посилити стан тривоги, невизначеності та фінансової нестабільності, що, у свою чергу, може спричинити моральні переживання. Сам факт порушення права на оплату праці вже є втручанням у сферу гарантованих законом прав особи, а за наявності особливих умов таких як перебування в зоні підвищеної небезпеки негативні наслідки такого порушення можуть мати більш відчутний характер.

Водночас суд враховує, що моральна шкода не може ототожнюватися з будь-якими складнощами, пов`язаними з проходженням військової служби як такої, або із загальною складною ситуацією в державі під час збройної агресії. Відповідальність відповідача обмежується лише тими наслідками, які перебувають у причинному зв`язку саме з порушенням ним трудових прав позивача, а не з обставинами воєнного часу загалом чи діями третіх осіб.

Оцінюючи розмір заявленої до відшкодування суми у 100 000 грн, колегія суддів виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також із характеру і тривалості порушення, ступеня вини відповідача, глибини та інтенсивності доведених моральних страждань, відсутності доказів істотного погіршення стану здоров`я чи інших незворотних немайнових втрат. Суд також враховує, що частина негативних переживань позивача обумовлена загальною обстановкою воєнних дій, яка не залежала від волі роботодавця.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, оскільки факт порушення трудових прав позивача встановлено, наявність моральних страждань у зв`язку з цим є обґрунтованою та логічно випливає з конкретних умов проходження ним військової служби, однак заявлений розмір відшкодування є явно завищеним та не відповідає принципу співмірності.

З урахуванням наведеного, характеру правопорушення, особливих умов, у яких перебував позивач, тривалості затримки виплат та необхідності забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000 грн, що є достатнім для компенсації завданих немайнових втрат та відповідає засадам розумності і справедливості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи частково впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про повну відмову в задоволенні позову, без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Зважаючи на надану оцінку доводам апеляційної скарги та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене з помилковим застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. В межах заявлених позивачем вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена заробітна плата у період з 26.03.2022 по 19.07.2022 в сумі 51 232 грн 48 коп., компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 13 866 грн 17 коп., а також моральна шкода у сумі 5 000 грн 00 коп. В решті позовних вимог слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Так, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а саме: на 42,46 % (розрахунок 70 098,65 грн. (задоволена частинна вимог): 165 098,65 грн. (ціна позову)) х 100 = 42,46 %.

Позивач на підставі п.14 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

З огляду на принцип пропорційності (частина перша, друга статті 141 ЦПК України), з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1752,53 грн (1651,00 х 42,46 % + 2476,50 х 42,46 %) судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс» про стягнення недоотриманої заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс» (код ЄДРПОУ - 38444806, адреса: м. Вінниця, вул. Матроса Кішки, буд.10-Г) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) недоплачену заробітну плату у період з 26.03.2022 по 19.07.2022 в сумі 51 232 (п`ятдесят одна тисяча двісті тридцять дві) грн 48 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 13 866 (тринадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн 17 коп., а також моральну шкоду у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс» на користь держави судовий збір у розмірі 1752,53 гривень за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. В. Міхасішин