ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року

м. Київ

справа № 465/1176/20

провадження № 61-10773св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року в складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати недійсним пункт 3 додаткової угоди від 09 лютого 2016 року про внесення змін та доповнень до договору № 15/02/05 від 05 лютого 2016 року про надання правової допомоги та пункт 1.3 додатку до договору № 16/02/05 від 05 лютого 2016 про надання правової допомоги, у редакції додаткової угоди від 09 лютого 2016 року, які укладені між ними.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05 лютого 2016 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір про надання правової допомоги.

За умовами цього договору адвокат взяв на себе зобов`язання надати їй правову допомогу в аналізі перспективи позитивного перегляду рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 березня 2014 року в справі № 2/463/257/14, а також у представництві її інтересів в справі № 463/6224/14-ц, а вона зобов`язалась сплатити за ці послуги гонорар у порядку, розмірі та на умовах, передбачених у додатках до договору.

Згідно з додатком до договору за надання послуг, які обумовленні у договорі, вона зобов`язалась виплатити адвокату гонорар у розмірі 4 200,00 грн, а за представництво інтересів в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції - по 800,00 грн, в суді касаційної інстанції - по 1 200,00 грн за кожне судове засідання, а якщо судове засідання не відбулось - 50 % від зазначених сум.

09 лютого 2016 року вони уклали додаткову угоду про внесення змін і доповнень до договору від 05 лютого 2016 року, згідно з якою вона доручила відповідачу представництво її інтересів у Верховному Суді України щодо перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року в справі № 463/257/14.

У пункті 3 цієї додаткової угоди вони домовились визнати новий порядок, умови та розміри виплати гонорару, про що підписали в новій редакції додаток до договору, а попередній додаток від 05 лютого 2016 року визнали таким, що втратив чинність.

Так, згідно з пунктом 1.3 додатку в новій редакції, при позитивному вирішенні на її користь цивільних справ № 2/463/257/14 і № 463/6224/14-ц, вона зобов`язалася сплатити відповідачу гонорар у гривнях в розмірі, еквівалентному 2 000,00 доларів США.

27 квітня 2016 року Верховний Суд України переглянув судові рішення в справі № 463/257/14.

Водночас зазначала, що ще до ухвалення Верховним Судом України цієї постанови, через відсутність згоди ОСОБА_2 на зміну умов додаткової угоди від 09 лютого 2016 року, договір про надання правової допомоги між ними був розірваний, про що 15 березня 2016 року вона написала відповідну заяву і направила її до Верховного Суду України.

Посилаючись на те, що включення в договір про надання правової допомоги умови щодо винагороди за досягнення позитивного результату рішення суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні і актам цивільного законодавства, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2023 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 3 додаткової угоди від 09 лютого 2016 року щодо внесення змін та доповнень до договору № 15/02/05 від 05 лютого 2016 року про надання правової допомоги, яка укладена між адвокатом ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Визнано недійсним пункт 1.3 додатку до договору № 16/02/05 від 05 лютого 2016 року про надання правової допомоги, у редакції додаткової угоди від 09 лютого 2016 року, який укладений 09 лютого 2016 року між адвокатом ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову. Оспорювані умови договору покладають на позивача обов`язок сплатити відповідачу гонорар у сумі 2 000,00 доларів США за результат, досягнення якого взагалі не було поставлене в залежність від послуг відповідача, що очевидно не відповідає вимогам добросовісності та порушує права позивача, створюючи істотний дисбаланс між правами та обов`язками сторін договору, зокрема між наданими відповідачем послугами та їх вартістю.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2023 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що передбачений сторонами правочину «гонорар успіху» не суперечить вимогам закону і відповідає принципу свободи договору. Підстав, передбачених частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання недійсними оскаржуванихпунктів договору, немає.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 4 000,00 грн витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції та 2 000,00 грн витрат за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій відповідач поніс витрати на правничу допомогу, які, з урахуванням заперечень позивача і складності цієї справи, підлягають стягненню у визначеному судом розмірі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У липні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року й залишити в силі рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2023 року.

Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року в справі № 462/9002/14-ц; підстави, передбачені частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам її відзиву на апеляційну скаргу. Не врахував, що включення в договір про надання юридичних послуг умови про винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного судочинства, тому в силу вимог частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України така умова підлягає визнанню недійсною.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року.

Підставою касаційного оскарження додаткової постанови зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 904/8884/21 та від 24 січня 2024 року в справі № 752/1058/23.

На обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що додаткове рішення є невід`ємною складовою основного рішення. Тому в разі скасування постанови Львівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, додаткова постанова цього суду від 17 вересня 2024 року також підлягає скасуванню.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 19 серпня 2024 року та від 18 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

23 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Крім того просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

05 лютого 2016 року між адвокатом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір № 16/02/05 про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 3.1 розділу 1 цього договору за надання правової допомоги позивач зобов`язалася виплатити відповідачу гонорар у порядку, розмірі та на умовах, визначених відповідними додатками до цього договору.

У пунктах 1.1 та 1.2 додатку до договору сторони дійшли згоди, що за послуги, передбачені в договорі, позивач здійснює виплату адвокату гонорару на поточний рахунок, зазначений у пункті 3.1. цього додатку, за надання послуг, які обумовлені: у пунктах 1.2.1.-1.2.3. пункту 1.2. договору - суму в розмірі 4 200,00 грн протягом трьох банківських днів від дати підписання цього додатку, а за представництво інтересів замовника в судових засіданнях суду апеляційної інстанції - 800,00 грн, суду касаційної інстанції - 1200,00 грн, за кожне судове засідання у день його закінчення, а якщо судове засідання не відбулось - 50 % від вказаних сум.

У пункті 2 додатку до договору передбачено, що розмір гонорару може змінюватися залежно від обсягу послуг, тривалості їх надання, про що між сторонами має бути попередньо (до надання цих послуг) підписана додаткова угода.

09 лютого 2016 року сторони уклали додаткову угоду до договору від 05 лютого 2016 року з відповідним додатком, яким доповнено договір пунктом 1.2.5 щодо заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, доповнено пункт 4.1 щодо строку дії договору. Також в пункті 3 передбачено підписання нового додатку до договору та втрату чинності додатку від 05 лютого 2016 року.

Згідно з пунктом 1.3 додатку від 09 лютого 2016 року, при позитивному вирішенні на користь замовника цивільних справ № 2/463/257 і № 463/6224/14-ц, набрання у цих справах відповідними судовими рішеннями законної сили і закінчення процесуального строку на їх касаційний перегляд або позитивного для позивача результату касаційного перегляду судових рішень, позивач протягом двох банківських днів від дати набрання законної сили одним з останніх судових рішень у вказаних цивільних справах одноразово сплачує на користь адвоката гонорар у гривнях у розмірі, еквівалентному 2 000,00 доларам США за курсом продажу долара на Міжбанківському валютному ринку України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом частин першої та четвертої статті 632 ЦК України ціна в договорів встановлюється за домовленістю сторін.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

У пункті 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зі змісту оспорюваного ОСОБА_1 пункту 1.3. додатку до договору про надання правової допомоги, апеляційний суд установив, що передбачений сторонами одноразовий гонорар у розмірі 2 000,00 доларів США є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат та є за своєю суттю так званим «гонораром успіху», нарахування та сплата якого залежать від настання певної події.

Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 28 липня 2022 року в справі № 903/781/21 зазначив, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Правила адвокатської етики надають визначення поняття «гонорар» без поділу цього поняття на види. Зокрема, норми зазначених закону та Правил не передбачають такі різновиди винагороди (гонорару) як основний, додатковий чи «гонорар успіху», що свідчить про те, що поняття «гонорар», яке міститься у зазначених нормативно-правових актах, є загальним, під яким розуміється як основна, так і додаткова винагороди.

Установивши, що передбачений сторонами правочину «гонорар успіху» є складовою частиною гонорару адвоката, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що оспорювані позивачем пункти договору про надання правової допомоги не суперечать вимогам закону і відповідають принципу свободи договору, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові.

Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року в справі № 462/9002/14-ц не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18, яка обґрунтовано врахована судом апеляційної інстанції, фактично відступила від зазначеного висновку.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування постанови апеляційного суду,оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Оскільки Верховний Суд не встановив підстав для скасування постанови Львівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, підстав для скасування додаткової постанови Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року, якою вирішено питання про розподіл судових витрат, також немає. При цьому здійснений судом апеляційної інстанції розподіл цих витрат позивач у касаційній скарзі не спростовує, тому його правильність Верховний Суд у силу вимог статті 400 ЦПК України не перевіряє.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду передбачені статтею 403 ЦПК України.

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Клопотання учасника справи про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду повинно бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для передачі, визначені статтею 403 ЦПК України.

ОСОБА_4 не навів достатніх і обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду і колегія суддів таких підстав не встановила, тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, постанову та додаткову постанову апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 18 червня 2024 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко