Провадження № 22-ц/801/388/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Присяжний О. І.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 рокуСправа № 127/12200/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О.,

за участю сторін: відповідача ФОП ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/12200/25 позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про розірвання договорів у зв`язку з істотними порушеннями їх умов, стягнення коштів та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 адвоката Тиховського Миколи Олеговича на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року, яке ухвалив суддя Присяжний О.І. в Липовецькому районномусуді Вінницької області, повний текст складено 03 грудня 2025 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про розірвання договорів у зв`язку з істотними порушеннями їх умов, стягнення коштів та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 03 січня 2024 року вона уклала з відповідачем договір № 1, предметом якого є виконання ним землевпорядних робіт по складанню технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на дві окремі земельні ділянки. Вартість послуг зазначених робіт відповідачем згідно договору склала 3200 грн, які 15 квітня 2024 року позивач сплатила відповідачу повністю. В подальшому відповідачем була виготовлена технічна документація із землеустрою і належна позивачу земельна ділянка була поділена на дві окремі земельні ділянки, одна з яких із кадастровим номером :01:000:1403, площею 0,1305 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , на території Турбівської селищної ради.

Після цього позивач уклала із відповідачем інший договір № 48 від 25 березня 2024 року, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) кадастровий номер :01:000:1403, площею 0,1305 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , на території Турбівської селищної ради. Вартість послуги згідно договору склала 1 500 грн, які 15 квітня 2024 року позивач сплатила відповідачу повністю.

Окрім цього позивач зазначає про сплату відповідачу ще додатково 2800 грн, а тому в загальному сума наданих відповідачем послуг склала 7 500 грн.

Позивач зазначає, що встановити межі її земельної ділянки в натурі (на місцевості) не видалось за можливе, оскільки суміжний землевласник ОСОБА_4 не погодився з визначенням межі між їхніми земельними ділянками по факту їх знаходження. Оскільки відповідач не зміг вирішити дане питання, позивач звернулась до Вінницького науково-дослідного та проектного інституту землеустрою та уклала договір № 1087 від 20 травня 2024 року на суму 1 500 грн, які були сплачені позивачем інституту. Під час проведення землевпорядних робіт спеціалістами інституту було встановлено за даними Державного земельного кадастру розбіжності між межами за фактичним використанням і даними ДЗК. Для встановлення причин розбіжностей здійснено зйомку території за фактичним використанням, що підтверджується листом інституту № 966 від 04 жовтня 2024 року, у якому зокрема повідомлено, що зазначені факти підтверджують вірогідність допущення помилок у вирахуванні координат поворотних точок меж земельних ділянок із зазначеними кадастровими номерами та внесення змін до ДЗК.

На пропозицію позивача стосовно виправлення помилок у відомостях (про координати ділянок) Державного земельного кадастру, відповідач категорично відмовився, що змусило позивача звернутись із відповідним позовом до суду.

Підсумовуючи позивач вважає, що фізична особа підприємець ОСОБА_1 належним чином не виконав умови зазначених договорів, у зв`язку із чим просила розірвати договір № 1 від 03 січня 2024 року укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та договір № 48 від 25 березня 2024 року укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 .

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 9000 грн, сплачених за виконання землевпорядних робіт. Окрім того, позивач просила стягнути з відповідача понесені нею додаткові витрати сплачених спеціалістам Вінницького науково-дослідного та проектного інституту землеустрою у розмірі 1 500 грн, моральну шкоду у розмірі 10000 грн, а також 1500 грн витрат на надання правничої допомоги та судовий збір.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року позов задоволено частково.

Розірвано договір № 1 від 03 січня 2024 року укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 щодо виконання землевпорядних робіт по складанню технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території АДРЕСА_1 .

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4700 грн збитків та 3 000 грн моральної шкоди. У решті позову відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 490,90 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 607,95 грн.

Не погодившись із рішенням суду представник фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 адвокат Тиховський М.О. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач виконав роботи щодо земельної ділянки в межах цього договору, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем були порушені умови договору, оскільки поділ земельної ділянки на дві земельні ділянки, про що внесені відповідні відомості до ДЗК було здійснено в межах поділеної земельної ділянки, тому будь-яких порушень здійснено не було. Вважає, що позивачем не доведено факт неналежного виконання договірних відносин, не надано доказів порушення зобов`язань.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки не підтверджено факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 січня 2024 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (далі - Виконавець) та ОСОБА_3 (далі - Замовник) було укладено договір № 1, відповідно до п. 1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання землевпорядних робіт по складанню технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно п. 2.1. договору № 1 від 03 січня 2024 року за виконану роботу, згідно цього договору, замовник перераховує виконавцю у відповідності з протоколом договірну ціну: 3200 грн.

На підтвердження сплати коштів відповідачу за договором №1 від 03 січня 2024 року позивачем надано оригінал квитанції № 9339-2445-2087-1576 від 15 квітня 2024 року (а.с.11).

Окрім того, 25 березня 2024 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (далі - Виконавець) та ОСОБА_3 (далі - Замовник) було укладено договір № 48, відповідно до п. 1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання землевпорядних робіт по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер :01:000:1403, яка розташована в межах АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно п. 2.1. договору № 48 від 25 березня 2024 року за виконану роботу, згідно цього договору, замовник перераховує виконавцю у відповідності з протоколом договірну ціну: 1 500 грн.

На підтвердження сплати коштів відповідачу за договором № 48 від 25 березня 2024 року позивачем надано оригінал квитанції № 9339-2445-9598-3626 від 15 квітня 2024 року (а.с.11).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 у справі № 908/3027/20.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли з договору підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів (ч. 4 ст. 837 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 887 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до умов договору № 1 від 03 січня 2024 року, відповідач взяв на себе зобов`язання виконати землевпорядні роботи по складанню технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється в тому числі і шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок і включає:

- пояснювальну записку;

- технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;

- кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;

- матеріали польових геодезичних робіт;

- про встановлені межові знаки на межі поділу;

- перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути.

На виконання умов договору № 1 від 03 січня 2024 року відповідачем виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки яка перебуває у власності гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території АДРЕСА_1 , Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області та відповідно до якої сформовано земельні ділянки, які у подальшому були зареєстровані у Державному земельному кадастрі із присвоєнням кадастрових номерів :01:000:1403 та :01:000:1404. Дані обставини не заперечується сторонами по справі.

25 березня 2024 року позивач уклала із відповідачем договір № 48 відповідно до якого відповідач прийняв на себе виконання землевпорядних робіт по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер :01:000:1403, яка розташована в межах АДРЕСА_1 .

19 квітня 2024 року сторони договору № 48 від 25 березня 2024 року дійшли спільної згоди щодо його розірвання, що засвідчується відповідним записом на договорі, що також не оспорюється сторонами спору.

З метою виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області 20 травня 2024 року між ОСОБА_3 та Державним підприємством «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було укладено відповідний Договір № 1087 (а.с.8).

Згідно п. 2.1. договору № 1087 від 20 травня 2024 року загальна вартість робіт за цим Договором становить 1500 грн, в тому числі ПДВ 250,00 грн. Аналогічна сума зазначена у кошторисі на проектні (вишукувальні) роботи Додаток № 2 до договору № 1087 від 20 травня 2024 року (а.с.9).

На підтвердження сплати коштів у розмірі 1 500,00 грн за договором № 10 від 25 травня 2024 року позивачем надано оригінал рахунку на оплату № 771 від 20 травня 2024 року та оригінал квитанції № 9342-7390-4245-9192 від 20 травня 2024 року (а.с.11).

На виконання договору № 1087 від 20 травня 2024 року з відновлення (встановлення) меж земельних ділянок, відомості про які внесено до державного земельного кадастру Державне підприємство «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою» повідомило ОСОБА_3 супровідним листом № 966 від 04 жовтня 2024 року (а.с.13) про те, що інститутом для виконання робіт з відновлення меж земельної ділянки розглянуто дані земельно-кадастрової документації, розробленої у 2024 році. На підставі цієї документації внесено відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:000:1403 площею 0,1305 га.

Спеціалістами інституту у присутності власника земельної ділянки ОСОБА_3 кадастровий номер :01:000:1403, представника власника суміжної земельної ділянки ОСОБА_4 кадастровий номер :01:000:1134, начальника земельного відділу Турбівської селищної ради Вінницького району Щур М.П., головного спеціаліста ВНАП Приборівського старостинського округу Турбівської селищної ради Джус A.C. та представників ГУНП у Вінницькій області була спроба відновити межі зазначеної вище земельної ділянки. Усі присутні були належним чином повідомленні про час проведення встановлення (відновлення) меж.

У ході відновлення меж за даними Державного земельного кадастру виявлено розбіжності між межами за фактичним використанням і даними ДЗК.

Для встановлення причин розбіжностей здійснено зйомку території за фактичним використанням.

Фактичне використання земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_5 проходить по огорожі з металевою сіткою, рослинній смузі та по не чітких ознаках межі на місцевості.

Порівнюючи дані Державного земельного кадастру з фактичним використанням території виявлено, що дійсне використання землі гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_5 поширюється на суміжну ділянку з кадастровим номером :01:000:1129 на площу +0,0131 га, на землі загального користування +0,0124 га. У свою чергу у частині суміжної земельної ділянки кадастровий номер :01:000:1134 ОСОБА_3 не використовує територію площею - 0,0255 га.

На думку ДП «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою» зазначені факти підтверджують вірогідність допущення помилок у вирахуванні координат поворотних точок меж земельних ділянок із зазначеними кадастровими номерами та внесення таких відомостей до ДЗК.

Окрім того у листі адресованого позивачу зазначено, що представник ОСОБА_4 виявив небажання продовжувати відновлення (встановлення) меж після встановлення межового знаку 2024.07-000-00013 мотивуючи це тим, що знак встановлений на її земельній ділянці.

Державне підприємство «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою» повідомило позивача про те, що найкращим варіантом вирішення спору це встановлення меж зазначених земельних ділянок за їх фактичним використанням за згодою власників та виправлення помилок у відомостях (про координати ділянок) Державного земельного кадастру.

В іншому випадку, відповідно до статті 158 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку (а.с.13 14).

На підтвердження зазначеної у листі інформації, Державне підприємство «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою» додано план земельних ділянок із зазначенням їх меж, згідно з даними ДЗК та фактичними рубежами на місцевості (а.с.15 16).

Судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_6 , який підтвердив обставини викладені у підготовленому ним листі Державного підприємства «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою» № 966 від 04 жовтня 2024 року. Додатково зазначив, що під час його виїздів на місцевість, з метою відновлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:1403, була встановлена невідповідність відомостей у Державному земельному кадастрі цієї земельної ділянки її фактичному використанню, що на його думку спричинене допущеними помилки у вирахуванні координат поворотних точок меж земельної ділянки із зазначеним кадастровим номером та внесення таких відомостей до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів. При цьому, зміна вимог норм та правил, технічних регламентів щодо показників точності або способів її визначення, зміна геодезичної або картографічної основи Державного земельного кадастру (у тому числі систем координат), що використовувалися для його ведення, не є підставою для визнання відомостей Державного земельного кадастру такими, що підлягають уточненню, якщо на момент їх внесення вони відповідали нормам та правилам, технічним регламентам.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в ході виконання договору № 1 від 03 січня 2024 року відповідачем було порушено вимоги земельного законодавства та виготовлено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території АДРЕСА_1 всупереч існуючим характеристикам даної земельної ділянки у натурі, що фактично позбавило позивача належним чином використовувати належну їй на праві власності земельну ділянку у належних їй межах.

Зазначене також підтверджується неможливістю виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 48 від 25 березня 2024 року та подальшого розірвання даного договору його сторонами.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факт неналежного виконання договірних відносин та не надано доказів порушення зобов`язань, спростовуються вище викладеним.

В апеляційній скарзі посилається на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 та ст. 509 ЦК України розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір, проте апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Суд наголошує на тому, що договір є підставою виникнення і формою існування зобов`язань, які одночасно складають зміст договору, тобто ці поняття є взаємопов`язані, з однієї сторони, та не є тотожними, з іншої.

При цьому, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Отже, строк дії договору (виконання зобов`язання) є істотною умовою договору і встановлюється за загальними правилами, визначеними у статтях 251-255, 530-531, 631 ЦК України.

Разом з тим, із наведених норм слідує, що строк дії договору є час, впродовж якого існують зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, де відзначено, що:

« 6.4. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України, частиною першою статті 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином.

6.5. З огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи скаржника про те, що після закінчення строку дії укладеного між сторонами Договору є неможливим виконання відповідачем робіт за цим Договором та їх прийняття позивачем».

Тобто, фактично договір вважається припиненим/закінченим з припиненням зобов`язань, котрі входять до змісту договору. Інакше кажучи, він припиняється саме внаслідок вичерпаності його умов.

Судом встановлено, що відповідно до п. 6.1. Договору № 1 від 03 січня 2024 року дія договору припиняється після повного виконання робіт «Виконавцем» і оплати та прийняття їх «Замовником». Отже, Договір № 1 від 03 січня 2024 року за своєю правовою суттю покладає права та обов`язки на обох сторін, що не припиняються до повного виконання зобов`язань за таким договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність вимог ОСОБА_3 стосовно розірвання укладеного з фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 договору № 1 від 03 січня 2024 року та стягнення з нього на її користь завданих збитків у розмірі 4 700 грн, які понесені позивачем у зв`язку із неналежним виконання відповідачем договору № 1 від 03 січня 2024 року, відмовою відповідача усунути порушення допущені у технічній документації із землеустрою, а також необхідністю укладання договору № 1087 від 20 травня 2024 року з Державним підприємством «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою».

Отже задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 4, 9 постанови від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди були сформульовані Верховним Судом у пункті 52 постанови від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Так, касаційний суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає в стражданні або приниженні, які людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Визначаючи розмір відшкодування суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 01.10.2020 року у справі № 639/2981/19.

Враховуючи принципи розумності, справедливості, а також обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, зокрема, психологічні переживання щодо неможливості усунення породжених відповідачем порушень права позивача на належне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою близько двох років, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_3 у розмірі 3000 грн.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 адвоката Тиховського Миколи Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 березня 2026 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.