КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.

за участю:

заявника ОСОБА_1 ,

представника апелянтів Харченко О.О.,

представника

заінтересованої особи

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , подану від їх імені та в їх інтересах адвокатом Харченко Оксаною Олексіївною, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року про забезпечення позову до подання позовної заяви по справі за заявою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича, подану в інтересах ОСОБА_7 , про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Дмитро Валентинович, діючи в інтересах ОСОБА_7 , звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Заяву обгрунтовано тим, що 11 грудня 2023 року Святошинський районний суд міста Києва ухвалив заочне рішення у справі № 759/7115/23 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , яким вирішив стягнути зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 09.05.2021 в сумі 14 500,00 доларів США. Рішення набрало законної сили 11.01.2024.

17 квітня 2024 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №759/7115/23 від 24.01.2024 про стягнення зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 заборгованості за договором позики від 09.05.2021 в сумі 14 500,00 доларів США.

При цьому, на час відкриття виконавчого провадження ОСОБА_8 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Спадкоємцями ОСОБА_8 , які прийняли спадщину, є ОСОБА_5 , дочка спадкодавця, і ОСОБА_6 , син спадкодавця, які 18.11.2024 одержали свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру.

17 грудня 2024 року Святошинський районний суд міста Києва постановив ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження. Постановою Київського апеляційного суду від 27.05.2025 вказану ухвалу залишено без змін. Заміна боржника у виконавчому провадженні на його правонаступників ( ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ) здійснена постановою приватного виконавця 24.12.2024.

11 грудня 2024 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору право власності перейшло на квартиру до ОСОБА_4 , матері боржників.

08 квітня 2025 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору право власності перейшло на квартиру до ОСОБА_2 .

Разом з тим, приватний виконавець вказував, що він має намір звернутися до суду в інтересах стягувача, ОСОБА_7 , з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсними вказаних договорів як фраудаторних, з метою відновлення становища, яке існувало до порушення та подальшого примусового виконання рішення суду в справі № 759/7115/23.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову у запропонований ним спосіб істотно ускладнить ефективний захист прав ОСОБА_7 , адже надасть ОСОБА_2 необмежену можливість розпоряджатися квартирою, що матиме наслідком необхідність залучення до участі у справі осіб, яким квартира буде відчужена, приватний виконавець просив заяву задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2025 заяву задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000 (а.с. 68-71).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити в повному обсязі.

При цьому, в обгрунтування апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції того, що приватним виконавцем не було наведено жодних об`єктивних та належних доказів на підтвердження факту фраундаторності правочинів, які він має намір оскаржувати.

Також, зазначає, що суд першої інстанції, постановляюючи оскаржувану ухвалу, не навів жодного обгрунтування наявності правових підстав (з посиланням на відповідні докази) для застосування заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб, та, як наслідок, порушив права власника майна - ОСОБА_2 , яка втратила своє право на відчуження спірного майна (а.с. 79-84).

Представник апелянтів та представник заінтересованої особи ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Заявник у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, у заяві про забезпечення позову приватний виконавець вказував, що має намір звернутися до суду в інтересах стягувача, ОСОБА_7 , з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договору дарування і договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з змісту заяви, заявник, обгрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, вказував, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить ефективний захист прав стягувача, адже нааявна державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 створює для неї необмежену можливість розпорядитися квартирою. Таке відчуження матиме наслідком або відмову в позові через неналежність відповідачів, або залучення до участі у справі співвідповідачів. У цьому разі об`єктивний розгляд справи буде значним чином ускладнений, оскільки суд буде змушений враховувати інші зареєстровані права на квартиру та виходити з принципу пропорційності між захистом інтересів стягувача та інтересами власника майна.

При цьому, на підтвердження обставин, викладених у заяві, приватний виконавець надав до суду:

- виконавчий лист № 759/7115/23, виданий Святошинським районним судом міста Києва 11.12.2023 про стягнення зі ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 заборгованості за договором позики від 09.05.2021 в сумі 14 500,00 доларів США;

- постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 17.04.2024;

- рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2022 в справі № 759/26539/21, відповідно до якого за ОСОБА_8 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 17.12.2024 про заміну боржника, ОСОБА_8 , у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на його правонаступників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

- постанову Київського апеляційного суду від 27.05.2025, якою ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 17.12.2024 залишена без змін;

- договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (дарувальниками) та ОСОБА_4 (обдаровуваною), посвідчений Бублик Т.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11.12.2024 за р. № 2806;

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем), посвідчений Мужейдовою Т.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.04.2025 за р. № 379;

- інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 452419145 від 17.11.2025, відповідно до якої власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Так, згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Водночас при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У свою чергу, оскільки позивач планує звернутися до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, у таких немайнових спорах має досліджуватися, зокрема, чи зможе позивач ефективно захистити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.12.2020 у справі № 910/11857/20.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд дотримався указаних вище вимог законодавства та, з огляду на характер майбутніх позовних вимог, які заявник планує пред`явити до заінтересованих осіб, дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Також, колегія суддів зазначає, що на даний час власником майна, на яке накладено арешт ухвалою про забезпечення позову, є ОСОБА_2 , а отже права апелянтів накладенням арешту на таке майно, фактично не порушені.

При цьому, слід зауважити, що заходи забезпечення мають тимчасовий характер і не порушують прав власника майна на володіння і користування майном, а лише тимчасово (до розгляду справи по суті, ухвалення відповідного судового рішення та набрання ним законної сили) обмежують можливість розпорядження, забезпечуючи тим самим ефективну можливість виконання судового рішення, у випадку задоволення позову. У випадку ж відмови у задоволенні позову, вжиті судом заходи підлягають скасуванню.

Також, необхідно наголосити, що у відповідності до ч. 13 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: неподання заявником відповідно позовної заяви згідно з вимогами ч. 3 ст. 152 цього Кодексу; повернення позовної заяви; відмови у відкритті провадження у справі.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість постановленої ухвали не впливають.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування ухвали, в справі не виявлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , подану від їх імені та в їх інтересах адвокатом Харченко Оксаною Олексіївною, - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року про забезпечення позову до подання позовної заяви по справі за заявою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича, подану в інтересах ОСОБА_7 , про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 09 березня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова