КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/15597/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3228/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у сумі 17 247, 58 грн та моральну шкоду - 20 000, 00 грн, судові витрати на правничу допомогу, згідно з актом виконаних робіт та квитанції на оплату послуг, у сумі 8 000, 00 грн, інші судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-7).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 травня 2024 року приблизно о 14 год позивач на власному автомобілі JEEP PATRIOT(реєстраційний номер НОМЕР_1 ) рухався по вул. Малишка в м. Києві, в напрямку станції метро Чернігівська. Дана вулиця має одну полосу руху в кожному напрямку. Проїжджаючи по вул. Малишка, поруч метро «Дарниця», біля буд. N? 2 (супермаркет «РОШЕН»), заїхавши праворуч на відведені майданчики для паркування, які були визначені дорожньою розміткою «місця для паркування», зупинив свій автомобіль та пішов у справах. Повернувшись приблизно о 14:30 год., виявив відсутність на майданчику для паркування власного автомобіля.

З телефонного дзвінка до поліції позивачеві стало відомо, що автомобіль знаходиться на штрафмайданчику по вул. Г. Хоткевича, 20-б, а також порекомендували йому встановити на мобільний телефон додаток «Київ цифровий», згідно якого, він дізнався, що: 16 травня 2024 року о 14:23 год. інспектор з паркування (Дудка Г.В.) зафіксувала у режимі фотозйомки порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу (п. 15.4 ПДР) марки JEEP (модель PATRIOT, реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та винесено постанову серії 2КІ № про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 122 КУпАП, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності.

Позивач вказав, що постанова винесена у його відсутність, копію не вручено, з цими обставинами він ознайомився через електронний додаток «Київ цифровий».

Позивач, не погоджуючись із постановою серії 2КІ № від 16 травня 2024 року, оскаржив її до Обухівського районного суду Київської області.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2024 року у справі № 372/2786/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради в особі інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради Дудки Г.В. про визнання дій незаконними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задоволено. Визнано дії інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Дудки Г.В. щодо винесення постанови серія 2КІ № від 16 травня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнутого адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 340 грн - протиправними. Визнано дії інспектора з паркування виконавчого органу (КМДА) по примусовій евакуації 16 травня 2024 року транспортного засобу JEEP PATRIOT, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , на спеціальний штраф майданчик - протиправними. Постанову інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Дудки Г.В. серія 2КІ № від 6 травня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн за ч. 3 ст. 122 КУпАП - скасовано. Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відкриту на підставі постанови серії 2КІ № від 16 травня 2024 року закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Постановою Шостого апеляційної адміністративного суду від 14 січня 2025 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2024 року залишено без змін.

Позивач вказав у позовній заяві, що йому заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 17 247, 58 грн, з яких: оплата штрафів 374 грн, у тому числі, комісія в сумі 34, 00 грн; оплата послуг з евакуації т/з (реєстраційний номер А17940РА) - 1 397, 00 грн, у тому числі, комісія 127, 00 грн; оплата послуг з збереження т/з (реєстраційний номер А17940РА) за 1 добу - 158, 40 грн, у тому числі, комісія 14, 40 грн. Всього: 1 929, 40 грн.

Юридичні послуги згідно з договором, попереднього розрахунку витрат та акту виконаних робіт: первинна консультація 1 000, 00 грн, складання позову до суду 4 000, 00 грн, відзив на апеляційну скаргу 2 000, 00 грн, виплата гонорару адвокату в сумі 5 000, 00 грн. Всього: 12 000, 00 грн.

Інші витрати: ксерокопії документів до первісного позову 170, 00 грн, ксерокопії документів до відзиву на апеляційну скаргу 40, 00 грн, відправка відзиву поштою 66, 00 грн, витрати на пальне проїзд з м. Обухів до м. Києва (суд) 12 листопада 2024 року 962, 18 грн (судове засідання згідно з ухвалою), 09 грудня 2024 року 1 000, 00 грн (судове засідання 10 грудня 2024 року), 14 січня 2025 року 1 000, 00 грн (судове засідання згідно з постановою), 05 лютого 2025 року направлення рекомендованого листа відповідачу щодо добровільного врегулювання спору 80, 00 грн. Всього: 3 318, 18 грн.

Підтвердження витрат на паливо позивач обґрунтував тим, що він є особою з інвалідністю 2 групи, і змушений пересуватись на великі відстані особистим транспортом у зв`язку зі станом здоров`я (відстань з точки «А» в точку «Б» складає 67 км в одну сторону (134 км), автомобіль JEEP PATRIOT, об`ємом 2,4 літра бензину, розхід палива приблизно по місту, в зимовий час 14 л на 100 км.

Наявність моральної шкоди позивач обґрунтував фактом незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності та затриманням її автомобіля, в результаті чого його здоров`ю було спричинено стрес внаслідок високої тривоги про зникнення автомобіля і звернення до поліції, втраті впевненості у своїх можливостях допомоги забезпечити своє життя, зокрема пересування транспортному засобі, необхідності шукати, щоб дістатись до штраф майданчику; (йшов пішки до 5 км від місця евакуації транспортного засобу до штрафмайданчику, маючи інвалідність 2 групи. Всі речі документи та телефон знаходились автомобілі, не міг скористатись загальним транспортом та таксі за відсутності коштів. Крім того при собі мав не зручні речі великого об`єму тощо). Витрачати час на підготовку матеріалів та позову до суду та участь в судових засіданнях як суді першої, так і другої інстанції 5 разів. участь у справі визивали хвилювання та емоції тощо. Крім того моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Також позивач вказав, що він у подальшому поніс витрати на правничу допомогу з метою підготовки позову до суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди, згідно з договором про надання правничої допомоги від 04 лютого 2025 року та попереднього розрахунку судових витрат (а.с. 1-7).

У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі і вказав, що згідно з квитанцією за сплату № 398308680 від 16 травня 2024 року, позивачем сплачено 340, 00 грн в якості оплати штрафу за постановою серія 2КІ № від 16 травня 2024 року, 34, 00 грн комісії; 1 270, 00 грн за евакуацію транспортного засобу (доставлення на спеціальний майданчик) та 127, 00 грн комісії, а також, 144, 00 грн за зберігання транспортного засобу неспеціальному майданчику та 14, 40 грн комісія (а.с. 66-74).

При цьому, 340, 00 грн згідно з квитанцією надійшло до Головного управління казначейства у місті Києві. Процедура повернення штрафу не може бути розглянута в цій справі, оскільки окремий порядок повернення коштів передбачений Порядком повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787. Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі №757/2757/16-а.

Разом з тим, позивачем не залучено Управління Державного казначейства України або міста Києва як сторону у цій справі.

Згідно з квитанцією, 1 270, 00 грн за евакуацію транспортного засобу (доставлення на спеціальний майданчик) сплачені на рахунок організації, яка здійснювала перевезення транспортного засобу - ТОВ «Експедиція 777» (), яке також не є учасниками цієї справи.

Аналогічна ситуація і з сумою в 144, 00 грн за зберігання транспортного засобу неспеціальному майданчику ГУНП, які також не є учасником даної справи. Таким чином, Департамент вважає, що позовна вимога про відшкодування 1 929, 40 грн задоволенню не підлягає.

Щодо відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи № 372/2786/24 представник відповідача у відзиві вказав, що предметом розгляду справи № 372/2786/24 було оскарження постанови інспектора з паркування. Згідно з пунктом 4 частини першої ст. 288 КУпАП, постанову інспектора з паркування про накладення адміністративного стягнення (частини перша, третя та шоста статті 122, частини перша, друга та восьма статті 152-1 цього Кодексу) - в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням особливостей, визначених цим Кодексом. Таким чином, судочинство у справі № 372/2786/24 здійснювалось за правилами КАС України. Позовна заява від 22 травня 2024 року у справі № 372/2786/24 не містить ані позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, ані позовної вимоги про стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи. Лише п. 7 прохальної частини позовної заяви від 22 травня 2024 року містить вимогу «Інші судові витрати (судовий збір) покласти на відповідача». Також, матеріали справи № 372/2786/24 не містять відомостей, доказів і навіть згадок про те, що позивач звертався за правовою допомогою.

Згідно з протоколами судових засідань від 19 серпня 2024 року, 12 листопада 2024 року, 14 січня 2025 року послугами адвоката позивач не користувався, свої інтереси представляв самостійно, в судових засіданнях, як в першій інстанції, так і в апеляційній брав участь особисто, процесуальні документи підписані особисто позивачем, документів, щодо надання правничої допомоги не подано.

Таким чином, витрати позивача на «правову допомогу» у справі № 372/2786/24 не підтверджені належними і допустимими доказами. Таким чином, у межах адміністративної справи заяви про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, подано не було. Оскільки, договір про надання правничої допомоги датований 20 травня 2024 року, то позивач мав змогу у позовній заяві заявити позовну вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу. Проте, ні на стадії розгляду справи № 372/2786/24 в суді першої інстанції, ні на стадії розгляду вказаної справи в суді апеляційної інстанції позовних вимог про відшкодування судових витрат заявлено не було. Так само і не було заяви про ухвалення додаткового рішення. При цьому, за правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах і можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством, не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України, від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19, процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Разом з тим, процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо.

У даній справі позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, сплачених ним за послуги адвоката згідно з договором про надання правової допомоги у зв`язку із розглядом адміністративної справи. Отже, відповідно до частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу. Плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Згідно зі ст. 143 КАС України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в адміністративній справі у порядку господарського або цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Аналогічна правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 червня 2020 року у справі № 910/12945/19, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 925/245/19, від 01 червня 2020 року у справі № 910/12945/19. Таким чином, позовна вимога про відшкодування витрат на правову допомогу у справі № 372/2786/24 у сумі 12 000, 00 грн та витрат, пов`язаних з розглядом прави № 372/2786/24 у сумі 3 318, 80 грн не підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив у відзиві, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 761/17947/20 (провадження №61-14153св21) зазначено, що «тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди».

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, визначати розмір моральної шкоди можна на підставі наступного: суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вважав, що моральна шкода в розмірі 20 000, 00 грн. не підтверджена належними і допустимими доказами, а є лише суб`єктивними судженнями позивача. Матеріали справи не містять ні висновку психолого-психіатричної експертизи, ні підтвердження фактів звернення до сімейного лікаря, психотерапевта або психолога з метою подолання стресу, а ні будь-яких інших доказів, які б свідчили про реальність заподіяння моральної шкоди та обґрунтування суми її відшкодування. А отже, не вбачається жодної з обов`язкових умов відшкодування моральної шкоди.(а.с. 66-74).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року в позові ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено (а.с. 79-86).

Не погодившись з рішенням районного суду, 03 жовтня 2025 року ОСОБА_1 позивач звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов - стягнути з Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 17 247, 58 грн. та моральну шкоду у сумі 20 000, 00 грн, а також стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу - 8 000, 00 грн (а.с. 89-117).

Апелянт зазначив, що оскаржуваним рішенням порушено норми процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення у справі та висновки, викладені у ньому, не відповідають обставинам справи.

Щодо моральної шкоди в апеляційній скарзі апелянт вказав, що у позовній заяві чітко визначено обставини моральної шкоди, які він обґрунтував фактом незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності та затриманням її автомобіля, в результаті чого його здоров`ю було спричинено стрес внаслідок високої тривоги про зникнення автомобіля і звернення до поліції, втраті впевненості у своїх можливостях допомоги забезпечити своє життя, зокрема пересування транспортному засобі, необхідності шукати, щоб дістатись до штраф майданчику; (йшов пішки до 5 км від місця евакуації транспортного засобу до штрафмайданчику, маючи інвалідність 2 групи. Всі речі документи та телефон знаходились автомобілі, не міг скористатись загальним транспортом та таксі за відсутності коштів. Крім того при собі мав не зручні речі великого об`єму тощо). Витрачати час на підготовку матеріалів та позову до суду та участь в судових засіданнях як суді першої, так і другої інстанції 5 разів. участь у справі визивали хвилювання та емоції тощо. Крім того моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання, що на його думку, перебуває у прямому причинному зв`язку з протиправними діями відповідача. Наявність доказів можуть впливати лише на розмір відшкодування моральної шкоди, на що суд не звернув належної уваги, порушуючи вимоги ст.ст. 1166, 1167, 1173-1176 ЦК України.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у порядку, визначеному КАС України, то апелянт вказав, що це право особи, яке гарантовано Конституцією України та вимогами як цивільного законодавства та адміністративного судочинства у порядку стягнення відшкодування. Він розраховував на врегулювання спору поза судовому порядку, про що на адресу відповідача направлявся лист щодо добровільного врегулювання спору, який міститься в матеріалах позовної заяви, а відповіді він не отримав. Крім цього, згідно з вимогами ст. 22 ЦК України, збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права на що суд першої інстанції не взяв до уваги. Так, як витрати на евакуацію транспортного засобу та оплату штрафмайданчика це є прямі збитки, які він поніс. Рішенням Обухівського районного суду Київської області 19 серпня 2024 року визнано дії відповідача протиправними, апеляція - без змін. Відповідач не надав жодного доказу про те, що його дії по відношенню до нього були правомірними. Відмовляючи у задоволенні судових витрат, які понесені у порядку КАС України, суд грубо порушив вимоги цивільного законодавства, в порядку якого він звернувся за захистом своїх прав та вимог ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Це право громадянина України у порядку якого судочинства здійснювати захист своїх прав, як у цивільному порядку, так і в адміністративному (а.с. 178-183)

26 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Рябоконя В.В., у якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 132-137).

За правилами частини тринадцятої ст. 7, частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 16 травня 2024 року головний спеціаліст - інспектор з паркування другого відділу контролю за дотримання правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Дудка Г.В. винесла постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія 2КІ № .

Так, оскаржувана постанова мотивована тим, що 16 травня 2024 року, водій - ОСОБА_1 порушив пункту 15.4 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: транспортний засіб JEEP PATRIOT, державний номер НОМЕР_2 , поставлено на проїзній частині у два і більше ряди.

У результаті, контролюючим органом було тимчасово затримано транспортний засіб JEEP PATRIOT, державний номер НОМЕР_2 , та доставлено на спеціальний майданчик, відповідно до приписів ст. 265-4 КУпАП.

У зв`язку з вищезазначеним, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680, 00 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою, позивач звернувся з позовом до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання дій незаконними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2024 року у справі № 372/2786/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради в особі інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради Дудки Г.В. про визнання дій незаконними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задоволено (а.с. 11-18).

Визнано дії інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Дудки Г.В. щодо винесення постанови серія 2КІ № від 16 травня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнутого адміністративної відповідальності за частиною третьою ст. 122 КУпАП та накладено штраф в розмірі 340, 00 грн - протиправними.

Визнано дії інспектора з паркування виконавчого органу (КМДА) по примусовій евакуації 16 травня 2024 року транспортного засобу JEEP PATRIOT, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , на спеціальний штрафмайданчик - протиправними.

Постанову інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Дудка Г.В. серія 2КІ № від 16 травня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340, 00 грн за частиною третьою ст. 122 КУпАП - скасовано.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відкриту на підставі постанови, серія 2КІ № від 16 травня 2024 року - закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 605, 60 грн (а.с. 11-18).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , Обухівський районний суд Київської області вказав у своєму рішенні, що із фотознімків, доданих до матеріалів справи не вбачається, що автомобіль став перешкодою для дорожнього руху або створив загрозу у безпеці руху, яка є обов`язковою умовою для настання адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною третьою ст. 122 КУпАП. Таким чином, наданими суду доказами не підтверджується факт здійснення автомобілем марки «JEEP PATRIOT», державний номер НОМЕР_2 , стоянки, зупинки із порушенням п. 15.4 Правил дорожнього руху (а.с. 11-18).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року у справі № 372/2786/24 апеляційну скаргу Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишено без задоволення. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2024 року - без змін (а.с. 19-25).

Шостий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 14 січня 2025 року зазначив, що Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було надано схему дорожнього руху, за адресою: АДРЕСА_1 , де відповідачем було складено оскаржувану постанову серії 2КІ № від 16 травня 2024 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , з якої колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що з вказаної схеми не вбачається забороняючих знаків, які б вказували на обмеження, заборону руху або дії, передбачені Правилами дорожнього руху (а.с. 19-25).

16 травня 2024 року ОСОБА_1 сплатив, згідно з квитанцією за сплату № 398308680 від 16 травня 2024 року: штраф у розмірі 340, 00 грн, згідно з постановою серії 2КІ № від 16 травня 2024 року, на рахунок ГУК у м. Київ, платіж за евакуацію ТЗ у розмірі 1 270, 00 грн на рахунок ТОВ «Експедиція 777» та платіж за збереження ТЗ на спецмайданчику за 1 добу на рахунок ГУ НП у м. Києві - 144, 00 грн, а також загальна сума комісій за три платежі у розмірі 175, 40 грн ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (а.с. 26).

Також, згідно з договором про надання правничої допомоги від 20 травня 2024 року, ОСОБА_1 уклав договір з адвокатом Маркіним С.Г. щодо виконання функцій захисника у кримінальному процесі, надання правової допомоги та представництва інтересів клієнта в адміністративному та/або цивільному судочинстві, при притягненні до адміністративної відповідальності та надання правової допомоги для захисту інших прав, свобод і законних інтересів клієнта, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за виконання зазначених обов`язків (а.с. 17-28).

Відповідно до пункту 4 договору про надання правничої допомоги від 20 травня 2024 року, за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у сумі 5 000, 00 грн та оплатити послуги згідно з актом виконаних робіт протягом 30 діб після набрання рішення суду законної сили на користь клієнта.

Згідно з додатком до договору про надання правничої допомоги від 20 травня 2024 року попередній розрахунок судових витрат становить 21 000, 00 грн, а відповідно до акту виконаних робіт від 05 лютого 2025 року - 12 000, 00 грн, з яких консультація - 1 000, 00 грн, складання позовної заяви з правовою позицією захисту законних прав та інтересів - 4 000, 00 грн, складання апеляції/відзиву на апеляцію - 3 000, 00 грн, виплата гонорару адвокату за позитивне рішення у справі на користь позивача - 5 000, 00 грн (а.с. 29, 30).

14 лютого 2025 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок адвоката Маркіна С.Г. за надання послуг суму у розмірі 12 000, 00 грн (а.с. 31).

Також ОСОБА_2 до позовної заяви додав копії квитанції про сплату на АЗС «Укрнафта» (м. Обухів, вул. Промислова, буд. 2-Б) 12 листопада 2024 року 962, 18 грн, на АЗС «Обухів» (м. Обухів, вул. Чумацький) 09 грудня 2024 року 1 000, 00 грн та 14 січня 2025 року - 1 000, 00 грн, про оплату 21 травня 2024 року суми у розмірі 170, 00 грн у КопіЦентрі (м. Обухів, вул. Київська, буд. 3), 10 січня 2025 року - 40, 00 грн (а.с. 32-36).

Окрім цього, до позовної заяви ОСОБА_2 додав квитанцію про купівлю марки на відділенні АТ «Укрпошта» 05 лютого 2025 року за 80, 00 грн (а.с. 48).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Частиною першою статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що відшкодування шкоди у даному випадку відбувається, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що врегульовано статтями 1173, 1174 ЦК України.

Вказані висновки відповідають правовим висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).

Згідно з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) безпідставно виніс щодо ОСОБА_1 постанову про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП, що призвело до необхідності її оскарження у судовому порядку, завдало останньому моральних страждань та необхідності вчиняти додаткові зусилля для відновлення своїх прав, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн.

Подібних висновків у справі за релевантних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 569/10289/23 (провадження № 61-3648св24).

Також позивач, посилаючись на заподіяння йому матеріальної (майнової) шкоди на загальну суму 17 247, 58 грн, вказав, що вона складається з: суми оплати штрафу 374, 00 грн, у тому числі, комісія в сумі 34, 00 грн; оплата послуг з евакуації т/з (реєстраційний номер А17940РА) - 1 397, 00 грн, у тому числі, комісія 127, 00 грн; оплата послуг з збереження т/з (реєстраційний номер А17940РА) за 1 добу - 158, 40 грн, у тому числі, комісія 14, 40 грн. Всього: 1 929, 40 грн. Юридичні послуги згідно з договором, попереднього розрахунку витрат та акту виконаних робіт: первинна консультація 1 000, 00 грн, складання позову до суду 4 000, 00 грн, відзив на апеляційну скаргу 2 000, 00 грн, виплата гонорару адвокату в сумі 5 000, 00 грн. Всього: 12 000, 00 грн. Інші витрати: ксерокопії документів до первісного позову 170, 00 грн, ксерокопії документів до відзиву на апеляційну скаргу 40, 00 грн, відправка відзиву поштою 66, 00 грн, витрати на пальне проїзд з м. Обухів до м. Києва (суд) 12 листопада 2024 року 962, 18 грн (судове засідання згідно з ухвалою), 09 грудня 2024 року - 1 000, 00 грн (судове засідання 10 грудня 2024 року), 14 січня 2025 року - 1 000, 00 грн (судове засідання згідно з постановою), 05 лютого 2025 року направлення рекомендованого листа відповідачу щодо добровільного врегулювання спору 80, 00 грн. Всього: 3 318, 18 грн.

Згідно з квитанцією за сплату № 398308680 від 16 травня 2024 року, позивач сплатив 340, 00 грн в якості оплати штрафу за постановою серії 2КІ № від 16 травня 2024 року на рахунок ГУК у м. Києві (а.с. 26).

Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі адміністративний суд визнав протиправною та скасував, можна стягнути на користь платника згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставно утримувану. На такі правовідносини не поширюються приписи ЦК України про відшкодування шкоди та Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до Державного та місцевих бюджетів України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (Порядок № 787).

Порядок № 787 застосовний до випадків повернення помилково чи надміру зарахованих коштів до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку товариство внесло до бюджету, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється. Також немає підстав застосовувати до спірних правовідносин приписи ЦК України про відшкодування шкоди. На ці правовідносини поширюються приписи ст. 1212 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 (провадження № 12-36гс22).

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказано, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43 постанови).

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44 постанови).

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу.

У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача (п. 31 постанови).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду також вказала, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (п. 46 постанови).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у частині стягнення з бюджету міста Києва через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, на рахунок якого був сплачений штраф, суми у розмірі 340, 00 грн на підставі ст. 1212 ЦК України.

Отримувачем сум комісії при сплаті платежів є ТОВ «Універсальні платіжні рішення», суми платежу за збереження ТЗ - ГУ НП у м. Києві, оплати запослуги евакуатора - ТОВ «Експедиція 777», а не відповідач Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується, квитанцією за сплату № 398308680 від 16 травня 2024 року (а.с. 26).

Таким чином, враховуючи, що відповідач у цій справі Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) або органи Державної казначейської служби не отримували на свій рахунок платежі за квитанцією за сплату № 398308680 від 16 травня 2024 року щодо комісійних платежів, платежу за збереження ТЗ та оплати запослуги евакуатора, слід дійти висновку, що до участі у справі не залучено належного відповідача за такими вимогами.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 липня 2023 року у справі № 0940/2305/18 (провадження № К/9901/19131/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

На такі ж висновки послався Верховний Суд у пунктах 47, 48 своєї постанови від 19 листопада 2025 року у справі № 635/1409/24 (провадження № 61-12938св25).

Щодо майнової шкоди, як зазначав позивач, що виразилася у понесених ним витратах за юридичні послуги згідно з договором, попереднього розрахунку витрат та акту виконаних робіт на суму 12 000, 00 грн та інших витратах таких, як ксерокопіювання, поштові відправлення, витрати на пальне, а всього 3 318, 18 грн, то такі витрати підлягають відшкодуванню у порядку, визначеному главою 8 Кодексу адміністративного судочинства України, у межах справи № 372/2786/24 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради в особі інспектора з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради Дудки Г.В. про визнання дій незаконними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності, не мають ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а їх наявність та розмір не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з протиправною поведінкою відповідача.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За приписами статті 143 КАС України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах та можуть бути відшкодовані виключно у спосіб передбачений процесуальним законодавством, не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак внаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку (пункт 75 постанови Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 925/245/19).

Отже, процесуальні витрати, понесені позивачем у справі № 372/2786/24, не є майновою шкодою, що може бути стягнута шляхом подання позову у цивільному провадженні, у розумінні чинного законодавства на підставі норм 1174 ЦК України, і такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством, за правилами якого справа була розглянута.

Згідно з частиною першою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя ст. 89 ЦПК України).

Оскільки районний суд відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, що судом апеляційної інстанції визнано помилковим, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову частково.

Отже, судове рішення районного суду з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, необхідно скасувати із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову частково.

Щодо судового збору.

На підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» апелянт звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року (а.с. 94).

Відповідно витрати на судовий збір позивач не поніс, а враховуючи, що відповідач - орган державної влади, розгляд справи компенсується за рахунок держави.

Щодо витрат на професійну правову допомогу.

ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 8 000, 00 грн, понесені в суді першої інстанції.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_1 надав копію договору про надання правничої допомоги від 01 лютого 2025 року (а.с. 53-54), копію акту виконаних робіт від 08 квітня 2025 року (а.с. 55) та квитанцію № 2.115283577.1 від 08 квітня 2025 року (а.с. 56).

Згідно з договором про надання правничої допомоги від 01 лютого 2025 року, ОСОБА_1 уклав договір з адвокатом Маркіним С.Г. щодо виконання функцій захисника у кримінальному процесі, надання правової допомоги та представництва інтересів клієнта в адміністративному та/або цивільному судочинстві, при притягненні до адміністративної відповідальності та надання правової допомоги для захисту інших прав, свобод і законних інтересів клієнта, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за виконання зазначених обов`язків (а.с. 53-54).

Відповідно до пункту 4 договору про надання правничої допомоги від 01 лютого 2025 року, за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у сумі 8 000, 00 грн. Клієнт, погоджуючись на проведення інших платних послуг, компенсує адвокатові різні судові витрати (проведення досліджень тощо), а в разі відсутності коштів на їх оплату своєчасно повідомляє про це адвокату і погоджується з тим, що відмова в проведенні запропонованих адвокатом заходів може вплинути на результативність виконання функції захисту та зобов`язується не пред`являти претензій з цього приводу до адвоката.

Згідно з актом виконаних робіт від 08 квітня 2025 року представник позивача Маркін С.Г. надав послуги ОСОБА_1 на загальну суму 8 000, 00 грн, з яких консультація - 1 000, 00 грн, складання та направлення вимоги досудового врегулювання спору - 2 000, 00 грн, складання позовної заяви з правовою позицією захисту законних прав та інтересів та ксерокопії додатків до позову 2 екз. - 5 000, 00 грн (а.с. 55).

08 квітня 2025 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок адвоката Маркіна С.Г. за надання послуг суму у розмірі 8 000, 00 грн, згідно з квитанцією № 2.115283577.1 від 08 квітня 2025 року (а.с. 56).

Згідно з частиною п`ятою, шостою ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

За приписами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з огляду на ст. 141 ЦПК України та часткове задоволення позову ОСОБА_1 , з бюджету міста Києва на користь останнього підлягає стягненню 287, 20 грн (3, 59 % від задоволеної частини позовних вимог) витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року - скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з бюджету міста Києва через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (37993783) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 340, 00 грн., які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відмовити у задоволенні решти вимог позову.

Стягнути з бюджету міста Києва через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (37993783) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правову допомогу у розмірі 287, 20 грн, понесені у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов