Провадження № 2/466/811/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Якубів І. О.

з участю: представника позивача Макух А. В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

30 жовтня 2025 року адвокат Кульчицький Олександр Сергійович, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким припинити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 ; припинити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 нежитлового приміщення (комори) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 нежитлового приміщення (комори) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

Згідно викладеного у позовній заяві, з 23.07.2011 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 26.07.2024 р. рішенням Шевченківського районного суду м. Львова шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі подружжям придбано: квартиру АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення (комору) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 .

За доводами позивача, право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем. На сьогоднішній день, сторони проживають окремо. Оскільки відповідач відмовляється добровільно вирішити даний спір, у позивача виникла необхідність звернутись до суду з метою поділу спільного майна подружжя.

Тому, керуючись презумпцією, спільної сумісної власності подружжя, позивач вважає, що квартира та нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя. А тягар доказування обставин, необхідних для її спростування, покладається на відповідача.

Позивач зазначає, що у неї є законне право власності 1/2 частки спільного майна. Враховуючи вищевикладене позивач вважає, що ефективним способом захисту її прав у такій справі буде вимога визнати за позивачем право власності на 1/2 спірної квартири та права власності 1/2 спірної комори.

Обґрунтування заперечень відповідача.

26 листопада 2025 на адресу суду поступив відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_1 , у якому зазначає, що проти позовних вимог заперечує у повному обсязі. Вказує, що нерухомість на Малоголосківській 8Д, 103А, квартира та комірка була придбана повністю за його кошти ОСОБА_1 . Вважає, що вимоги позивача надумані і не відповідають закону. Тому просить суд при ухваленні рішення врахувати наступне: позивач не знаходиться в Україні 3 роки, після розлучення не дає можливість спілкуватися з дитиною (неодноразово звертався в соціальні служби), не виходить на спілкування.

Процесуальні дії суду по справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд у загальному позовному провадженні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою (протокольною) Шевченківського районного суду м. Львова від 04 березня 2026 року відмовлено у заяві відповідача ОСОБА_1 про долучення копії документів.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Макух А. В. підтримала позовні вимоги, надавши пояснення, аналогічні викладеній позовній заяві, просила такі задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечив позовні вимоги, просив позов залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, встановивши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши усі докази у справі, суд приходить наступного висновку.

Даний позов виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ст. 3 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частиш третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено наступне.

23.07.2011 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.07.2024 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , який зареєстрований 23.07.2011 Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №343.

За час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбано:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення (комору) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 .

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 21399787 від 08.05.2014 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 21402435 від 08.05.2014 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 21551521 від 13.05.2014 власником нежитлового приміщення (комори) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної власності подружжя.

Такі ж положення містить й норма ст. 368 ЦК України.

За змістом ч.1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В той же час, відповідно до вимог ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід керуватися критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333ус 15).

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1, ч.4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільно сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у раз неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує та зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доводів позивача ОСОБА_2 у судовому розгляді стороною відповідача не спростовано.

З огляду на наведене судом достеменно встановлено, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення (комору) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 , набуте під час шлюбу між сторонами і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Щодо способу поділу майна суд зазначає наступне.

З урахуванням того, що подружжям згоди щодо поділу спірного майна не досягнуто, суд погоджується, що запропонований позивачем поділ майна, а саме:

- припинення за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 ;

- припинення за ОСОБА_1 право власності на 1/2 нежитлового приміщення (комори) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 ;

- визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 ;

- визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 нежитлового приміщення (комори) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 , що об`єктивно забезпечуватиме права та інтереси обох сторін на спільне майно, буде справедливим та відповідатиме інтересам обох сторін.

З огляду на встановлені судом обставини справи, норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 9247,51 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 263-265, 268, 280-283, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Припинити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

Припинити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 нежитлового приміщення (комори) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 нежитлового приміщення (комори) ІІб (№47) в будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 9247,51 грн. (дев`ять тисяч двісті сорок сім гривень 51 копійка).

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 13.03.2026 року.

Суддя П. Т. Едер