Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4588/2026
Головуючий у суді першої інстанції В. П. Цукуров
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

11 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Тімашовим Андрієм Сергійовичем , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Цукурова В. П., в примішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви зазначила, що з 31.10.2023 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та проживають у квартирі по АДРЕСА_1 , яка належить заявнику на праві особистої приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з ДРПП від 10.10.2025. Спільне життя у подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства. Між подружжям періодично виникали сварки та конфлікти, які переростали у словесне приниження та образи нецензурними словами на адресу ОСОБА_1 , що стало підставою для розірвання шлюбу між сторонами.

08.10.2025 близько 14:30 години ОСОБА_1 повернулася до місця їх спільного проживання з чоловіком. У цей час ОСОБА_2 , будучи в квартирі, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спровокував словесну перепалку, яка виразилась у висловлюванні на адресу заявника образ нецензурною лайкою, погроз фізичною розправою, залякуванні та приниженні її гідності, а також у застосуванні фізичного впливу, що виразилось у штовханні заявника, чим спричинив їй емоційну невпевненість та побоювання за свою безпеку. ОСОБА_1 викликала працівників поліції Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, які по прибутті з`ясували обставини справи (звернення № 62986 від 08.10.2025) та відносно ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис, яким кривднику заборонили в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 3 доби, тобто до 11.10.2025.

Того ж дня, близько 15:15 години, попри наявний заборонний припис, ОСОБА_2 продовжуючи попередній конфлікт та усвідомлюючи свою перевагу у фізичному розвитку, почав штовхати та наносити тілесні ушкодження ОСОБА_1 , а саме: штовхав її в груди, схопив за волосся та тягнув по квартирі; кілька разів стискав її шию руками, притискаючи спиною до стіни. Побоюючись за своє життя, ОСОБА_1 насилу вибігла з квартири та звернулася по допомогу до доньки, яка проживає по АДРЕСА_2 , звідки й було викликано поліцію (так як телефон заявника був розбитий під час бійки ОСОБА_2 ), яка, в свою чергу, викликала швидку допомогу. Після прибуття працівники поліції склали протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення. Відомості про подію зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області 08.10.2025 за № 63018.

Швидка допомога доставила ОСОБА_1 до КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 2» для надання допомоги. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 08.10.2025 ОСОБА_1 встановлено діагноз: основний - поверхнева травма волосистої частини голови, неуточнена; супутній - розтягнення та перенапруження зв`язкового апарата шийного відділу хребта.

За фактом отримання тілесних ушкоджень 09.10.2025 ОСОБА_1 за направленням дізнавача СД Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області пройшла обстеження.

Відповідно до висновку експертного дослідження № 168 від 09.10.2025, при судово-медичному обстеженні ОСОБА_1 знайдені наступні ушкодження: синець із садном на фоні нього та синець на обличчі справа, синці та садна на шиї та грудях у верхньому відділі, синець на лівій нозі. Дані ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

09.10.2025 висновок експертного дослідження № 168 від 09.10.2025 та консультативного висновку спеціаліста від 08.10.2025 року направлено до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області для долучення до матеріалів.

Враховуючи вищезазначене, заявник вважає, що ОСОБА_2 вчинив та здатен вчиняти домашнє насильство фізичного та психологічного характеру відносно ОСОБА_1 та порушувати вимоги заборонного припису. Заявник побоюється, що фізичне та психологічне насильство з часом може трансформуватись у тяжку форми фізичного насильства з трагічними та непоправними наслідками.

Посилаючись на приписи Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», Заявник просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження прав, а саме: заборонити перебувати у місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань меншу ніж 200 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань меншу ніж 10 метрів до робочого місця (кухар у військовій частині НОМЕР_1 ) постраждалої особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести телефонні розмови з постраждалою особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено.

Видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на 6 (шість) місяців, яким заборонено йому: перебувати у місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань меншу ніж 200 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань меншу ніж 10 метрів до робочого місця (кухар у військовій частині НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 ; особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому йому, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; вести телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 черз свого представника Тімашова А. С. подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у видачі обмежувального припису.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд безпідставно поклав в основу рішення виключно пояснення заявника та медичні документи, які не підтверджують причинно - наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та ушкодженнями ОСОБА_1 та не взяв до уваги відсутність достатніх доказів вчинення домашнього насильства.

Звернув увагу на те, що у протоколі про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення зазначено, що тілесні ушкодження ОСОБА_1 не завдані. Видача обмежувального припису без встановлення вини порушує принцип презумпції невинуватості та ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яка вимагає оцінки ризиків на підставі об`єктивних доказів. Факт внесення відомостей про кримінальне провадження до ЄДРСР за відсутності інших доказів вчинення домашнього насильства не є безумовною підставою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Сварки та непорозуміння між подружжям на побутовому підгрунті свідчить про наявність кофлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом спеціальних заходів.

ОСОБА_2 вказав, що спірна квартира хоча і зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 , проте була придбана за спільні кошти сторін перед укладенням шлюбу, та є його єдиним житлом. ОСОБА_1 без його згоди скасувала, як власник майна, місце реєстрації ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того ОСОБА_2 вказує на неможливість виконання рішення суду в частині заборони наближатися на відстань меншу ніж 10 метрів до робочого місця ОСОБА_1 , яка працює кухарем у військовій частині НОМЕР_1 , оскільки сторони разом працюють в одній військовій частині.

Також апелянт вважає, що суд не надав достатньо часу для підготовки, чим позбавив його надати додаткові докази, та не мотивував чому строк припису саме шість місяців без оцінки мінімально необхідного терміну.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Тімашов А. С., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ільницька І. В., яка брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на викладені у відзиві доводи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.2023, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №1368.

07.10.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Білоцерківського районного суду м. Києва від 05.12.2025 у справі №357/16048/25 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №447180130 від 10.10.2025, право власності зареєстровано 04.07.2023.

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано одну особу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації - 31.07.2023, що підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/23503 від 09.10.2025.

Заявник перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_4 з 29.07.2021 та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2024 №939/2/5/499ос та посвідченням серії НОМЕР_3 .

08.10.2025 заявник звернулася до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області із заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 , який за місце спільного проживання вчинив із нею бійку, у результаті якої наніс їй тілесні ушкодження, з приводу чого вона має намір проходження СМЕ, якубуло прийнято 08.10.2025 о 15:00, що підтверджується протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію.

08.10.2025 заявником було надано працівникам поліції пояснення, які за своїм змістом відповідають поясненням, наданим нею у межах розгляду даної цивільної справи.

08.10.2025 стосовно ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №456968, яким останньому було заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 строком на 3 доби, тобто до 11.10.2025.

Згідно з консультативним висновком спеціаліста лікаря Кухаренко Ю. В. КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» від 08.10.2025 ОСОБА_1 було встановлено такий діагноз: S00.00 Поверхнева травма волосистої частини голови, неуточнена, S13.4 Розтягнення та перенапруження зв`язкового апарата шийного відділу хребта.

09.10.2025 ОСОБА_1 було видано направлення для проведення обстеження особи до ДСУ «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи».

Згідно з висновком експертного дослідження №168 від 09.10.2025 при судово-медичному обстеженні ОСОБА_1 знайдені наступні ушкодження: синець із садном на фоні нього та синець на обличчі справа, синці та садна на шиї та грудях у верхньому відділі, синець на лівій нозі. Описані ушкодження заподіяні тупими предметами можливо в строк та при обставинах, указаних обстежуваною. Дані ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

09.10.2025 висновок експертного дослідження № 168 від 09.10.2025 та консультативного висновку спеціаліста від 08.10.2025 заявником було додано до її зави до Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області. Також у матеріалах справи наявна фототаблиця тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності підтверджують наявні ризики того, що у випадку неприйняття судом необхідних заходів, ОСОБА_2 продовжить вчиняти щодо ОСОБА_1 діяння, що мають ознаки фізичного та психологічного насильства.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (п. 3 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно пункту 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 531/352/22 зазначив, що відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону).

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18(провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №127/9600/22 вказано, що: «…обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях…».

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №161/16344/20).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У справі, яка переглядається судом на підставі належних та допустимих доказів встанолено, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру по відношенню до своєї дружини (на час вчинення правопорушеня) ОСОБА_1 .

При цьому апелянт не навів жодних переконливих доводів, які б свідчили про неправильне встановлення фактичних обставин справи чи помилкову оцінку доказів судом першої інстанції.

У своїх твердженнях апелянт обмежився лише посиланнями на нібито порушення його прав на житло та майно, а також заявами про відсутність доказів вчинення ним домашнього насильства, що не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин та не впливає на законність і обґрунтованість прийнятого рішення.

Крім того у ході перегляду справи колегія суддів з`ясувала, що 20.11.2025 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510,00 грн. Постанова набрала законної сили 09.12.2025.

Отже перевіркою встановлено, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» працівники поліції вжили всіх вичерпних заходів щодо припинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , за даним повідомленням складено адміністративний протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ст. 173-2 ч.1 КУпАП, а також винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника.

При цьому згідно відомостей форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 08.10.2025 інспектором поліції встановлено, що рівень небезпеки пов`язаної із повторним вчиненням ОСОБА_2 домашнього насильства, оцінюється як високий.

Доказів щодо зміни відношення заінтересованої особи до заявника, тобто колишнього чоловіка до дружини, матеріали справи не містять.

Заявник не знає яких протиправних дій у майбутньому очікувати від заінтересованої особи, яка нехтує будь-яким нормальним ставленням до заявника, що у подальшому може призвести до ще більшого погіршення психологічного здоров`я заявника, а також не бажання заінтересованої особи змінювати свої звички та ставлення до заявника з метою нормалізації ситуації, що склалася.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено випадків вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 спростовуються наявними у справі доказами, які не спротсовані ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що необхідно видати обмежувальний припис на максимальний строк для належного захисту прав заявника. Встановлено, що між заявником та заінтересованою особою виникають неприязні відносини, конфлікти, заінтересована особа вчиняла по відношенню до заявника домашнє насильство та мало місце заподіяна заявнику умисного легкого тілесного ушкодження.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Колегія суддів зауважує, що вказуючи на належність спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя та відповідно право ОСОБА_2 на проживання у цій квартирі підлягає вирішенню шляхом подання до суду належного позову. При цьому встановлення обставин щодо придбання спірної квартири не є предметом справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК Україниу мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Відповідно до частини другоїстатті 2 ЦПК Українисуд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Колегія суддів вважає, що враховуючи наявність конфліктної ситуації між заявником та заінтересованою особою, наявність дій, які свідчать про можливість ОСОБА_2 переслідувати у майбутньому заявника, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту ОСОБА_1 необхідно застосувати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , оскільки заявник, як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків, потребує захисту у порядку, передбаченому законом, оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих працівниками поліції до нього заходів впливу дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявника психологічного, фізичного та економічного насильства.

Відтак, виходячи із принципу пропорційності, оцінюючи ризики продовження протиправної поведінки ОСОБА_2 та його вплив на заявника, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що він не здатний повністю контролювати свої дії, колегія суддів дійшла висновку, що такі втручання в особисті права ОСОБА_2 , як заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування) та роботи постраждалої є пропорційним, доречним та відповідає меті його застосування та водночас забезпечить дієвий та ефективний захист заявника від кривдника.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати ОСОБА_2 не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Тімашовим Андрієм Сергійовичем , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна