КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4323/2026
Справа № 754/1592/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Гринчак О.І. в м. Київ 06 жовтня 2025 року у справі за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) звернувся до суду з даним позовом, збільшивши позовні вимоги в лютому 2025 року, просив стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 306584,43 грн., з яких 196402,58 грн. - пайова участь, 92505,62 грн. інфляційні втрати, 17676,23 грн. - 3 % річних на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за вказаними реквізитами, покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Позов мотивував тим, що рішенням Київської міської ради від 15 листопада 2016 року № 411/1415 затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників розвитку інфраструктури м. Києва (далі - Порядок). Відповідно до п. 3.1 Порядку, пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету м. Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком. Згідно з п. 3.3 Порядку, Департамент є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь.

13 жовтня 2020 року зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт КВ35 по об`єкту «Будівництво індивідуального (садибного) житлового будинку та господарської будівлі» ( АДРЕСА_1 на земельній ділянці, кадастровий номер: :62:491:0004). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана земельна ділянка належить ОСОБА_1

28 січня 2025 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва за № КВ78 зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта: будівництво індивідуального (садибного) житлового будинку та господарської будівлі у АДРЕСА_1 (Технічна інвентаризація ТІ01:4931-6492-5419-6767). Зазначена декларація містить посилання на те, що будівництво здійснюється у спосіб: господарський (будую власними силами), а отже замовником будівництва є власник земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво, тобто ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 5.1.1 п. 5.1 Порядку, підставою для розрахунку розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту є звернення замовника до Департаменту про укладення договору про пайову участь. Таке звернення подається щодо кожного об`єкта будівництва окремо. Проте відповідач не звернувся до Департаменту економіки та інвестицій із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.

Абзацом 2 п. 4.3 Порядку передбачено, що прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати.

Оскільки відповідач не сплатив пайовий внесок до введення об`єктів в експлуатацію, чим порушив вимоги закону, то він без достатньої правової підстави та за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури м. Києва, а тому зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ст. 1212 ЦК України.

Розмір пайового внеску, розрахований згідно формули, за якою визначається розмір пайової участі при новому будівництві/реконструкції, відповідно до п. 6.4.3 п. 6.4 Порядку, становить 196402,58 грн.

Оскільки прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання, порушення грошового зобов`язання щодо сплати пайової участі починається з 29 січня 2022 року - наступного дня після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, і загальний термін порушення становить 1096 днів, за які відповідач зобов`язаний сплатити інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 306584,43 грн., з яких 196402,58 грн. - пайова участь, 92505,62 грн. інфляційні втрати, 17676,23 грн. - 3 % річних на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за вказаними реквізитами, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3679,01 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд відхилив доводи відповідача, викладені у відзивах щодо застосування строків позовної давності. 13 жовтня 2020 року позивач отримав повідомлення про початок виконання будівельних робіт, а замовник будівництва повинен був звернутися до позивача протягом 10 днів з початку будівництва для визначення розміру пайового внеску. Таким чином, у позивача право вимоги повної оплати виникло з 24 жовтня 2020 року, проте жодних дій, розрахунків чи пропозицій від позивача не надходило. Відтак строк позовної давності почав свій перебіг з 24 жовтня 2020 року та сплати 25 жовтня 2023 року, в той час як позов подано до суду 28 січня 2025 року. Відповідач вважає, що позивач навмисно своєю бездіяльністю унеможливлював проведення своєчасних розрахунків.

Наводив зміст ст. 256, 257, 253, 267 ЦК України щодо позовної давності та наслідків пропущення цього строку, вказував, що ним заявлялася вимога щодо застосування судом строків позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог, проте дана вимога судом була відхилена.

Повідомляв, що Департамент економіки та інвестицій, починаючи з жовтня 2020 року, не надіслав йому жодної вимоги чи пропозиції про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва, чи вимоги щодо отримання розрахунку та сплати пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва.

Вказував, що 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-ІХ, якими з 01 січня 2020 року виключено статтю 40 Закону № 3038-VІ, яка регулювала пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

За змістом Закону № 132-ІХ та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до момент їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Наводив зміст ст. 5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства у часі, пояснював, що ст. 40 Закону № 3038-VІ (в редакції, що діяла до 01 січня 2020 року) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із ч. 2 ст. 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення ст. 40 Закону № 3038-VІ після втрати нею чинності.

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратили чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають, і наведені правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19.

Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VІ (шляхом виключення ст. 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-ІХ) встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь).

Відтак, обов`язок відповідача, як замовника будівництва, здійснити оплату пайового внеску у 2020 році визначений безпосередньо приписами п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-ІХ, а також положеннями приведеного у відповідність до цього закону Порядку, який у свою чергу передбачає залучення замовників до пайової участі на підставі укладеного з ним договору.

Посилався на п. 3.3, 3.4 Порядку № 411/1415, вказував, що виключно Департамент економіки та інвестицій є єдиним уповноваженим органом, який може провести обчислення пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва. Відповідач самостійно не має повноважень встановити розмір даного зобов`язання.

Проте позивачем дані розрахунки проведено не було, відповідачу по справі жодні пропозиції, претензії, щодо сплати пайової участі не направлено. Повідомлення про вручення, на яке посилається позивач, не містить підпису відповідача, про що неодноразово наголошувалося в суді. Отже, відповідач не був ознайомлений з сумою пайового внеску. Хоча відповідач надавав інформацію щодо початку виконання будівельних робіт та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, проте позивачем жодного розрахунку надано не було. Так як відповідач не володів інформацією щодо суми пайової участі, він був позбавлений можливості провести всі розрахунки вчасно. Отже, саме бездіяльність позивача призвела до прострочення сплати платежів, а твердження позивача щодо порушення грошового зобов`язання по сплаті пайової участі з 29 січня 2022 року не відповідають дійсності, як і повідомлений ним строк порушення грошового зобов`язання у 1096 днів. Тому розрахунок інфляційного збільшення за період прострочення грошового зобов`язання та 3 % річних не підлягають задоволенню.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки будівництво об`єкта розпочате у 2020 році, абзацом 2 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 132-ІХ визначено обов`язок відповідача як замовника об`єкта будівництва перерахувати до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, і оскільки такий обов`язок не був ним виконаний, безпідставно збережені грошові кошти пайової участі підлягають стягненню з нього на користь позивача відповідно до ст. 1212 ЦК України у розмірі, розрахованому позивачем відповідно до п. 6.4.3 Порядку, та який становить 196402,58 грн., а також інфляційні втрати 92505,62 грн. та 3 % річних 17676,23 грн. за прострочення грошового зобов`язання, яке виникло з наступного дня після введення об`єкта будівництва в експлуатацію.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2020 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КВ35 за об`єктом «Будівництво індивідуального (садибного) житлового будинку та господарської будівлі» ( АДРЕСА_1 на земельній ділянці, кадастровий номер: :62:491:0004) (а. с. 118 - 121, 154 - 155).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта, земельна ділянка, АДРЕСА_1 кадастровий номер: :62:491:0004 належить ОСОБА_1 (а. с. 153).

28 січня 2022 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за № КВ78 зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта: будівництво індивідуального (садибного) житлового будинку та господарської будівлі у АДРЕСА_1 (Технічна інвентаризація ТІ01:4931-6492-5419-6767) (а. с. 122 - 123, 156).

Відповідно до Технічної інвентаризації ТІ01:4931-6492-5419-6767 за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа будинку садибного літ. «А» станови 396,2 кв.м., загальна площа господарських будівель літ. «Б» - 35,8 кв.м., літ. «В» - 123,5 кв.м., всього 555,5 кв.м. (а. с. 157 - 162).

15 червня 2021 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надіслав відповідачу ОСОБА_1 на дві поштові адреси ( АДРЕСА_2 та на адресу реєстрації АДРЕСА_3 ) претензію, в якій вимагав протягом 10 календарних днів з дня отримання цього листа звернутися до Департаменту економіки та інвестицій для укладення договору пайової участі (а. с. 163 - 165), і яка була отримана відповідачем особисто під підпис 18 червня 2021 року за адресою реєстрації місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 165).

18 березня 2024 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надіслав відповідачу ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_3 вимогу щодо підписання розрахунку та сплати пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва (а. с. 166 - 167).

Згідно з уточненим розрахунком обсягу пайової участі (внеску) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва за адресою об`єкта АДРЕСА_1 , розмір пайового внеску становить 196402,58 грн. (а. с. 71).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

За приписами ст. 1 зазначеного Закону замовник будівництва (далі - замовник) - фізична чи юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок або у власності чи управлінні будівлю/споруду і має намір щодо виконання підготовчих та/або будівельних робіт.

Частиною 1 ст. 2 цього Закону вказано, що планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - Закон № 132-IX) договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Установити, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Згідно з пп. 3, 4 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 зазначив, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного Закону порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги пп. 3, 4 п. 2 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 17 грудня 2024 року у справі № 903/283/24, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/6226/23, від 20 серпня 2024 року у справі № 910/7707/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 вказував на те, що системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01 січня 2020 року вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2024 року у справі № 903/283/24 зазначив, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01 січня 2020 року не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

У постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 зазначила, що суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2025 року у справі № 903/601/24 вказав на те, що прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником збудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що кошти пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту замовником (відповідачем) не сплачувалися.

З огляду на зазначене, у зв`язку з несплатою забудовником коштів пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів пайової участі є порушеними, і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.

Враховуючи приписи п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», а також відсутність в матеріалах справи доказів належної сплати відповідачем ОСОБА_2 пайового внеску до бюджету міста Київ, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Розмір пайової участі 196402,58 грн. нараховано позивачем відповідно до формули, наведеної у п. 6.4.3 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників розвитку інфраструктури м. Києва, а саме: для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями: РПУ = S об`єкта х Nінд х 2 %, де РПУ - розмір пайової участі об`єкта (грн.), S об`єкта - загальна площа (крім загальної площі приміщень, визначених в п. 4.2 цього Порядку) об`єкта будівництва або додатково створені площі в результаті реконструкції; Nінд - норматив одиниці створеної потужності для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями, який дорівнює опосередкованій вартості спорудження 1 кв.м. будинків садибного типу з госпбудівлями, яка визначена Міністерством розвитку громад та територій України в установленому порядку і діє на дату здійснення розрахунку (грн./кв.м.).

Судом першої інстанції враховано, що опосередкована вартість спорудження 1 кв.м. житлових будинків для м. Києва відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 16 грудня 2021 року № 397 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», який діяв станом на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію, становить 17678 грн/кв.м., а загальна площа будівництва, згідно технічної інвентаризації ТІ01:4931-6492-5419-6767, становить 555,5 кв.м.

Розмір пайової участі, розрахованої позивачем, відповідачем ОСОБА_1 не спростовано, власного контррозрахунку не наведено.

Крім того, оскільки порушення грошового зобов`язання щодо сплати пайової участі почалося з наступного дня після введення об`єкту будівництва в експлуатацію, суд першої інстанції вірно виснував про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних на суму простроченої заборгованості 196402,58 грн., у розмірі 17676,23 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 95505,62 грн. за весь час прострочення, а саме з 29 січня 2022 року по 28 січня 2025 року.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відхилив вимогу відповідача щодо застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, враховуючи таке.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення.

При цьому, початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 цк України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Оскільки Верховний Суд у постанові від 20 березня 2025 року у справі № 903/601/24 вказав на те, що прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання, і оскільки у даній справі об`єкт будівництва прийнято в експлуатацію 28 січня 2022 року, позовна давність розпочала перебіг з 29 січня 2022 року і мала сплинути 29 січня 2025 року. Подавши позов 28 січня 2025 року, позивач не пропустив цей строк.

Крім того, судом першої інстанції, відхиляючи доводи відповідача у заяві про застосування позовної давності, враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24, згідно яких «під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану».

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не пропущено строк позовної давності, а відтак заява відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не підлягала задоволенню.

Апеляційний суд також відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що Департамент економіки та інвестицій, починаючи з жовтня 2020 року, не надіслав відповідачу жодної вимоги чи пропозиції про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва, чи вимоги щодо отримання розрахунку та сплати пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва, оскільки такі аргументи спростовуються наявними в матеріалах справи претензією від 15 червня 2021 року, яку Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надіслав відповідачу ОСОБА_1 на дві поштові адреси ( АДРЕСА_2 та на адресу реєстрації АДРЕСА_3 ) претензію, в якій вимагав протягом 10 календарних днів з дня отримання цього листа звернутися до Департаменту економіки та інвестицій для укладення договору пайової участі (а. с. 163 - 165), і яка була отримана відповідачем особисто під підпис 18 червня 2021 року за адресою реєстрації місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 165).

Належність даного підпису ОСОБА_1 не спростовано.

Крім того, в подальшому 18 березня 2024 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надіслав відповідачу ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_3 вимогу щодо підписання розрахунку та сплати пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва (а. с. 166 - 167).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що виключно Департамент економіки та інвестицій є єдиним уповноваженим органом, який може провести обчислення пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва, а відповідач самостійно не має повноважень встановити розмір даного зобов`язання, і саме бездіяльність позивача, який не надіслав відповідачу жодні пропозиції, претензії щодо сплати пайової участі, призвела до прострочення сплати платежів, апеляційний суд констатує, що положеннями чинного законодавства саме на замовника будівництва покладено обов`язок активних дій щодо визначення розміру пайової участі, зокрема, замовник зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта (пп. 3, 4 п. 2 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX), однак таких дій відповідачем здійснено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.