Провадження №22-ц/812/577/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Шурмою Є.М.,

за участю представників сторін: позивача ОСОБА_1 адвоката Вишневського А.А., відповідачки ОСОБА_2 адвоката Матвійчука Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу №473/5391/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Вишневським Андрієм Анатолійовичем, на рішення, яке ухвалив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Булкат Марини Сергіївни у приміщенні цього суду 17 грудня 2025 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Святошинський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник адвокат Вишневський А.А., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Святошинський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Позов мотивований тим, що у 2010 року сторони зареєстрували шлюб, від якого вони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У жовтні 2022 року відповідачка через свого представника звернулася до суду з позовом до позивача про розірвання шлюбу, який було розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2023 року. У 2016 року під час шлюбу, після побутової сварки між сторонами, без повідомлення позивача, відповідачка звернулась до суду із заявою про стягнення аліментів на двох дітей, заочним рішенням суду від 09 листопада 2016 року у справі № 473/2538/16-ц з позивача стягнуті аліменти на двох дітей у розмірі 1/2 частину усіх його доходів.

З 2010 року по вересень 2023 року сторони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина разом із їхніми дітьми. Після того як відносини сторін погіршились у 2023 року, вони вирішили припинити шлюбні відносини. Відповідачка, знаючи, що діти весь час перебували на утриманні позивача, який жив разом з нею та дітьми однією сім`єю, скористалась можливістю, яку надає закон, а саме положеннями частини 1 статті 194 СК України та пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів до виконання, внаслідок чого утворився борг по аліментам за період з 2016 року по вересень 2022 року. У зв`язку з тим що, як вважає позивач, відповідачка безпідставно бажає утримувати з позивача аліменти за період, коли сторони та їхні діти проживали однією сім`єю, утворилась заборгованість, яка є несправедливою, необґрунтованою та створює для позивача негативні наслідки, а саме: позбавлення права керувати транспортним засобом; відкриття кримінального провадження щодо несплати аліментів; накладення арешту на належні позивачу грошові кошти.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка утворилась за період з 19 серпня 2006 року по 23 березня 2023 року.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Матвійчук Д.В. просить відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивований тим, що позивач ОСОБА_1 повторно звертається з тотожним позовом. Твердження позивача про те, що він не був обізнаний про стягнення з нього аліментів спростовується висновком суду у рішення у справі 473/2538/16-ц про повідомлення його про розгляд справи. Також він не довів спільне проживання з дітьми та відповідачкою у період з 2016 року по 2023 рік належними доказами й таке суперечать встановленим у судовому порядку фактам, зокрема рішенню суду про розірвання шлюбу та факту проживання відповідачки за кордоном. Представник відповідачки посилається на недоведеність позивачем наявності підстав для звільнення від заборгованості по аліментах, оскільки обставини, на які він посилається, не є новими й існували ще до ухвалення рішення 2016 року.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів існування будь-яких обставин, які б відповідали критерію «істотних» у розумінні статті 197 Сімейного кодексу України, та могли б бути підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, подані ним докази не підтверджують факту та обсягів утримання дітей у період виникнення заборгованості, наявності об`єктивних перешкод для виконання аліментного обов`язку. Посилання на спільне проживання або участь у вихованні дітей не свідчать про виконання встановленого рішенням суду обов`язку, оскільки такі дії не звільняють батька від необхідності сплати аліментів.

В апеляційній скарзі, яку підписав представник позивача адвокат Вишневський А.А., останній просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про відмову у позові є помилковим, оскільки факт спільного проживання позивача разом з відповідачкою та їхніми дітьми однією сім`єю підтверджується не тільки показами свідків та актом від сусідів, а сукупністю доказів, які свідчать про те, що сторони протягом їх спільного сімейного життя не розривали стосунки та жили однією сім`єю та обидва опікувались дітьми та утримували їх. Натомість відповідачкою не надано жодних доказів, що діти проживали окремо від батька за період з 2010 року по 2023 рік та що в зазначений період саме батько опікувався вихованням дітей і утриманням. Так, отримавши рішення про стягнення аліментів, відповідачка помирилась з чоловіком та не використовувала рішення суду про стягнення аліментів, оскільки сторони жили разом і будь-якої потреби у стягненні аліментів з чоловіка не було. У 2023 році у сторін склались неприязні відносини, які перешкоджали збереженню сім`ї і відповідачка вирішила використати своє право на отримання аліментів з 2016 року. Суд, ухвалюючи рішення, дійшов хибного висновку, що утримування позивачем з 2016 по 2023 рік дітей у зв`язку зі спільним проживанням сторін, здійснення матеріального забезпечення сім`ї, ведення спільного господарства не знімають з батька обов`язок зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Адвокат наголошує, що жодний обов`язок не має виконуватись двічі, а саме під час спільного проживання та потім через сплату аліментів за той же період. Також, ОСОБА_5 вказує, що суд першої інстанції в своєму рішенні не врахував позицію ВС від 20 березня 2019 р у справі № 522/16923/16-ц щодо того, що стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, якщо ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалася.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частиною 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 квітня 2010 року, який розірваний рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2023 року у справі № 473/283/22 та є батьками двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 6, 6-7, 8, 9).

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року у справі № 473/2538/16-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття старшої дитини.

Виконавчий лист щодо стягнення аліментів на дітей ОСОБА_2 пред`явила для примусового виконання до Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві у місті Києві у 2023 році.

Згідно довідці-розрахунку № ВП 72184175/25, виданої 01 вересня 2025 року головним державним виконавцем Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на дітей на користь ОСОБА_2 становить 260843 грн. 50 коп. станом на 01 вересня 2025 року (а.с. 16-17).

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що з 2016 року по березень 2023 рік їх хз відповідачкою діти проживали з ним, та він їх утримував, просить суд звільнити його від заборгованості по аліментам.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через його недоведеність (безпідставність вимог), з чим погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржене судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 3536, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Положеннями статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (частини перша та друга статті 191 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що платника аліментів може бути звільнено за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо він доведе суду наявність у нього тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

За наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Тобто, в розумінні закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості.

При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Судом установлено, що на виконання заочного рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року у справі № 473/2538/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на малолітніх дітей у розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Святошинському відділі Державної виконавчої служби у місті Києві, згідно із розрахунком головного державного виконавця цього відділу заборгованість ОСОБА_1 по аліментах складає 260843 грн. 50 коп. станом на 01 вересня 2025 року (а.с. 16-17).

Вирішуючи спір, суд першої з дотриманням вимог статей 89, 263264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивач не надав належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною другою статті 197 СК України обставин, що мають істотне значення та могли бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Так, посилання на долучені позивачем до позовної заяви докази інформацію закладу дошкільної освіти відвідування цього закладу ОСОБА_1 протягом 2019-2021 років, акт про проживання дітей сторін у Києві, пояснення свідків в суді не доводять факт утримання позивачем дітей у спірний період.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Так, у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 723/3193/19, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у звільненні від сплати аліментів, Верховний Суд відхилив доводи заявника на те, що він з 2015 року до січня 2019 року проживав разом з відповідачкою і брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина, що є обставиною, яка має істотне значення та є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, оскільки отримання аліментів на дитину одним із подружжя не залежить від того, перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року № 344/12158/16-ц, яка прийнята за результатами розв`язання подібного спору, зазначено, що спільність проживання позивача разом із відповідачем та дитиною в одній квартирі не є безумовною підставою вважати, що таке проживання за своєю суттю ґрунтувалося на інституті сім`ї та позивач надавав матеріальну допомогу дружині та сину. Суд на зазначені у справі обставини звернув увагу на те, що пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованості з аліментів.

Враховуючи судову практику, яка є сталою щодо вирішення подібних правовідносин, посилання апеляційної скарги на те, що позивач з 2016 року по березень 2023 року проживав разом з відповідачкою і брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина та доньки, що є обставиною, яка має істотне значення та є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, не заслуговують на увагу, оскільки отримання аліментів на дітей одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).

Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

ОСОБА_1 , як вбачається з тексту заочного рішення суду у справі № 473/2538/16-ц, був обізнаний про перебування на розгляді у суді справи за позовом про стягнення з нього аліментів на дітей, судове рішення не оскаржив, позов в порядку, передбаченому частиною 4 статті 273 ЦПК України не подавав, тоді як обставини, на які він посилається в обґрунтування своєї вимоги про звільнення від сплати аліментів свідчать саме про посилання на те, що на час ухвалення заочного рішення про сплату аліментів та після нього не було підстав для стягнення періодичних платежів, оскільки він продовжував проживати з дітьми та утримувати їх. При цьому позивач не посилався на наявність об`єктивних поважних причин внаслідок яких виникла спірна заборгованість (хвороба, труднощі з працевлаштуванням, наявність інших утриманців тощо).

Крім того позивач не надав достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тієї обставини, що у період з 2016 року по березень 2023 року діти проживали з ним та перебували на його утриманні.

Крім того, проживання платника аліментів і їх отримувача разом протягом періоду з 2016 року по березень 2023 року в будь-якому разі не є підставою для звільнення від аліментного зобов`язання перед неповнолітніми дітьми, оскільки стягувач аліментів, з ким проживають діти, має бути впевнена у стабільності матеріального утримання дітей, що захищається судовим рішенням.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, позивач не довів необхідних умов для застосування частини другої статті 197 СК України (тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення), а тому дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

У цій справі розглядаються вимоги не публічно-правового характеру, а пов`язанні безпосередньо з сімейними обов`язками подружжя відносно їх дитини.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В цій справі з огляду на результати апеляційного перегляду відсутні підстави для розподілу судових витрат, які покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Вишневським Андрієм Анатолійовичем, залишити без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

____________________________________

Повна постанова складена 11 березня 2026 року