Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4543/2026
Головуючий у суді першої інстанції О. Р. Лужецька
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

27 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю

«ДЕБТ ФОРС»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року в частині його оскарження, ухвалене у складі судді Лужецької О. Р., в примішенні Дарницького районного суду м. Києва.

у с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ТОВ «ДЕБТ ФОРС», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О. О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що 22.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М., видано виконавчий напис № 8669про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», правонаступником якого є ТОВ «ДЕБТ ФОРС»,загальної суми заборгованості в розмірі 35 761 грн. 07 коп.

Позивач вважає, що вчинення вказаного виконавчого напису було незаконним, оскільки кредитний договір на підставі якого було вчинено виконавчий напис не був нотаріально посвідчений, нотаріусом не було перевірено безспірність заявленої до стягнення суми заборгованості та не перевірено виконання зобов`язання про повідомлення боржника щодо відступлення права вимоги за кредитним договором новому кредитору, у зв`язку із чим вона звернулась до суду з позовною вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Також зазначила, що приватним виконавцем за вказаним виконавчим написом була прийнята постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи позивача від 27.11.2021. У ході здійснення примусового стягнення по виконавчому провадженню НОМЕР_2 з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ДЕБТ ФОРС» було стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 6 099,61 грн та 1 109,96 грн, оскільки виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та стягнуто з позивача грошові кошти слід визнати таким, що не підлягає виконанню, тому грошові кошти було стягнуто з позивача безпідставно, а тому вона просила їх стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_4 до ТОВ «ДЕБТ ФОРС», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О. О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено частково.

Визнановиконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №8669, вчинений 22.09.2021приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М.,таким, що не підлягає виконанню.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнутоіз ТОВ «ДЕБТ ФОРС» на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1 453,44 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00грн.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на свою користь 6 099,00 грн та 1 109,96 грн, які були стягнуті з неї в ході виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №8669 від 22.09.2021, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове про стягнення з відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 6 099,61 грн та 1 109,96 грн.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з відповідача безпідставно набутих грошових коштів посилаючись на те, що рішення суду в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не набрало законної сили.

Суд першої інстанції невірно застосував положення статті 1212 ЦК України, не врахував, що відповідач безпідставно набув майно у результаті невигідних наслідків для позивача, а тому у нього виник обов`язок щодо повернення цього майна.

Вказано, що суд не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18.

Звернула увагу на те, що судом не було скасовано виконавчний напис нотаріуса, а визнано його таким, що не підлягає виконанню, тобто константував фак його протиправності, а тому очікування набранння рішенням законної сили в цій частині для подання ще одного позову про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів є протиправним обмеженням права на доступ до суду та спонукання до поданння ряду позовів для захисту прав, які випливають з одних і тих самих правовідносин.

Також позивач вважає, що судом було безпідставно зменшено розмір понесених нею витрат на правничу допомогу за власною ініціативою. Позивач вважає, що такі дії суперечать нормам закону та сталій судовій практиці Верховного Суду.

Позивач просить суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача на свою користь понесені нею судові витрати у суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року сторонами не оскаржується, а тому його законність та обгрнутованість в неоскаржуваній частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Представник відповідача, третя особа у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставлення судових повісток до електронних кабінетів учасників справи, причини неявки суду не повідомили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних осіб не надходило. Представник позивача Забара А. В. 19.01.2026 року подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представниква.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повне судове рішення у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини судового рішення не виготовлялись та не проголошувались судом 11.02.2026.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Судом встановлено, що 22.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М., було видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №8669, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 0від 26.02.2019, укладеним з АТ «Укрсиббанк». Загальна сума заборгованості складає 35 761 грн 07 коп. Період, за який проводиться стягнення: з 26.01.2021 по 13.07.2021.

Із змісту вказаного виконавчого написувбачається, що правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсиббанк» за кредитним договором № 0 від 26.02.2019 є ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» на підставі договору про відступлення прав вимоги №198 від 25.01.2021, правонаступником якого є ТОВ«Вердикт Капітал»на підставі договору відступлення прав вимоги №04/26/01/2021/1 від 26.01.2021.

09.01.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О. О.відкрито виконавче провадження№ 67430920з примусового виконання виконавчого напису №8669 від 22.09.2021, зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О. О. від 19.02.2025, у виконавчому провадженні № 67430920 з примусового виконання виконавчого напису №8669 від 22.09.2021,замінено стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» на його правонаступника ТОВ «ДЕБТ ФОРС».

Отже, правонаступником стягувача (стягувача за виконавчим написом нотаріуса) ТОВ «Вердикт Капітал» фактично є ТОВ «ДЕБТ ФОРС».

Судом було встановлено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 26.01.2021 по 13.07.2021. Проте у вчиненому виконавчому написі не вказано на підставі яких документів йогобуло вчинено, не надано доказів, що договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису був посвідчений нотаріально.

Ізматеріалів справи вбачається, що у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив нормиЗакону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

На підставі встановлених судом фактів, відповідних їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання виконавчого напису, вчиненого 22.09.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М., зареєстрованого в реєстрі за №8669, таким, що не підлягає виконанню.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про повернення позивачу безпідставно стягнутих грошових коштів в сумі 6 099 грн 61 коп., та 1 109 грн 96 коп., суд дійшов висновку про те, що оскільки рішення суду про визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не набрало законної сили, тому відсутні підстави для покладання на відповідача зобов`язання з повернення грошових коштів, які набуто без достатньої правової підстави, оскільки лише з моменту набрання цим рішенням законної сили, відповідач буде зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти, отримані за оспорюваним виконавчим написом.

Зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, суд першої інстанції, ураховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку про необхідність зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з 8 000,00 грн до 4 000,00 грн.

Оскільки позивачем оскаржується рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.10.2025 в частині відмови у стягненні з відповідача безпідставно набутих грошових коштів та в частині стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги позивача. В іншій частині законність та обгрунтованість рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.10.2025 судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту статті 1212 ЦК Українивбачається, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі.

Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права а збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.

Частинами 2, 3ст. 1212 ЦК Українивстановлено, що положенняглави 83 ЦК Українизастосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст.1212 ЦК України.

Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків.

Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права.

Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала.

Відповідно дост. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

В постанові Верховного Суду у справі № 753/20633/15-ц від 20 березня 2019 року зазначено, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

У постанові Верховного Суду у справі № 592/12956/21 від 22 березня 2023 року вказано, що під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці з акону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відмова суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з ТОВ «ДЕБТ ФОРС» безпідставно набутих грошових коштів, які були стягнуті на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнано судом таким, що не підлягає виконанню, з тих підстав, що рішення суду в цій частині не набрало законної сили порушує права позивача та не відповідає принципу процесуальної економії, створюючи необхідність позивачу повторно звертатися до суду із відповідним позовом, оскільки порушене право позивача не було повністю відновлено судом, що є порушенням вимог діючого законодавства.

Як вбачається із листа-відповіді приватного виконавцявиконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О. О. від 27.05.2025, кошти у виконавчому провадженні № 67430920, з примусового виконання виконавчого напису №8669 від 22.09.2021, стягнуті з ОСОБА_4 були розподілені наступним чином:

1) витрати виконавчого провадження в сумі 300 грн. - отримувач приватний виконавець Русецька О. О.;

2) борг за виконавчим документом в сумі 6 099,61 грн. - отримувач ТОВ «ДЕБТ ФОРС»;

3) основна винагорода приватного виконавця в сумі 609,96 грн. - отримувач приватний виконавець Русецька О. О.;

4) повернення авансового внеску в сумі 200 грн. - отримувач ТОВ «ДЕБТ ФОРС».

Таким чином, ураховуючи те, що правова підстава для стягнення коштів з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ДЕБТ ФОРС» відпала у зв`язку із визнанням судовим рішенням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів дійшла висновку, що сума коштів, яка була стягнута з боржника та отримана стягувачем підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Отже з ТОВ «ДЕБТ ФОРС» на кристь ОСОБА_4 підлягають стягненню безпідставно отримані відповідачем за виконавчим документом грошові кошти в сумі 6 099,61 грн. та повернення авансового внеску в сумі 200 грн., оскільки саме ці суми у виконавчому провадженні № 67430920 були безпідставно отримані ТОВ «ДЕБТ ФОРС».

Доказів того, що відповідач в добровільному порядку повернув стягнуті кошти позивачу матеріали справи не містять, та відповідачем не надані.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Колегія суддів зауважує, що рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів на підставі виконання виконавчого напису підлягатиме виконанню лише в разі набрання рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.10.20205 законної сили в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому ніяким чином не порушує будь - яких прав та законних інтересів відповвдача/стягувача.

Разом з тим колегія суддів вважає, що витрати у виконавчому провадженні №67430920, отримані приватним виконацем не підлягають стягненню з відповідача, оскільки вони у розумінні закону не є бепідставно набутим стягувачем майном згідно ст. 1212 ЦК України.

Покладення на відповідача обов`язку з повернення позивачу коштів - основної винагороди приватного виконавця та інших витрат виконавчого провадження, порушить порядок, встановлений для вирішення зазначеного питання та допустить неповне встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а також порушення вимог статті 1212 ЦК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином в цій частині позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Зі змісту частини четвертоїстатті 137 ЦПК Українивбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц та від 23 липня 2025 року у справі № 389/387/24.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) та інших.

Указана судова практика є незмінною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

На підтвердження понесених витрат на правничудопомогу ОСОБА_4 надано копію договору про надання правової допомоги №416 від 12.05.2025, укладеного між адвокатським бюро «Альони Забари» та ОСОБА_4 , копію додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №416 від 12.05.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю щодо Забари А. В., копію ордеру на надання правничої допомоги, копію акту №38 про виконання робіт (надання послуг) від 03.06.2025 до договору про надання правової допомоги №416 від 12.05.2025 на суму 8 000,00грн., копію рахунку на оплату №47 від 15.05.2025 за правничу допомогу на суму 8 000,00грн.; копію платіжної інструкції від 15.05.2025 про сплату 8 000,00грн., за правничу допомогу.

Із розрахунків витрат на правничу допомогу, які наведені в акті №38 про виконання робіт (надання послуг) від 03.06.2025, вбачається, що адвокатом надано послуги, загальна вартість яких складає 8 000,00грн.

Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення витрат на правничу допомогу. При цьому у матеріалах справи наявні докази про доставлення до електронного кабінета ТОВ «ДЕБТ ФОРС» позовної заяви із доданими до неї матеріалами, 04.06.2025.

Таким чином суд першої інстанції безпідставно зменшив понесені позивачем витрати на правничу допомогу з власної ініціативи, визнавши справу типовою та нескладною за своєю суттю.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми реальному обсягу адвокатських послуг, наданих адвокатом, взявши до уваги умови оплати гонорару, врахувавши складність справи, суть спору, а також необхідність дотримання критерію розумності, співмірності та справедливості, відсутність заяви відповідача про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ОСОБА_4 у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК Україниу постановісуду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, другій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Звертаючись до суду з позовом в електронній формі, ОСОБА_4 пред`явила одну вимогу немайнового характеру (про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню) та одну вимогу майнового характеру (стягнення безпідставно набутих коштів), тоді як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення останньої із заявлених вимог на суму 6 299,00 грн.

За наведених обставин та відповідно до вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заявиу розмірі 1937,92 грн.

В той же час, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 162,75 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції колегія судів зазначає наступне.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_4 просила суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

ТОВ «ДЕБТ ФОРС», отримавши апеляційну скаргу, яка була доставлена до електронного кабінета учасника справи 14.11.2026, будь - яких завя/клопотань/заперечень до суду апеляційної інстанції не подавало. Клопотання про зменшення суми заявлених позивачем витрат на правничу допомогу не заявило.

З урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом Забарою А. В. юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесену у суді апеляційної інстанції в сумі 6 000,00 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Забарою Альоною Володимироівною, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів, які набуто без достатньої правової підстави, а також в частині розподілу судових витрат скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» (, адреса: 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, 201/203, літера 2А, офіс 602) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошові кошти, які набуто без достатньої правової підстави у розмірі 6 299 (шість тисяч двісті дев`яносто дев`ять) гривень 61 копійка, судовий збір у розмірі 1 937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) гривень 92 копійки та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення грошових коштів, які набуто без достатньої правової підстави відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» (, адреса: 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, 201/203, літера 2А, офіс 602) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 162 (одна тисяча сто шістдесят дві) гривні 75 копійок та на правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна