28.01.26 Справа № 483/2267/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
28 січня 2026 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.
учасники справи та їхні представники:
прокурор Обращенко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Чорноморської сільської ради до ОСОБА_1 , треті особи Миколаївська районна державна адміністрація та ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки,
Прокурор 28 листопада 2019 року звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом в інтересах держави в особі Чорноморської сільської ради до Очаківської районної державної адміністрації, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у якому просив:
-витребувати від ОСОБА_1 на користь Чорноморської сільської ради вказану земельну ділянку.
Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка на підставі розпорядження Очаківської РДА № 276 від 29 липня 2008 року та договору оренди від 29 жовтня 2008 року перебувала у користуванні приватного підприємця ОСОБА_2 для розміщення об`єкта торгівлі; розпорядженням Очаківської РДА від 15 січня 2016 року № 4 затверджено звіт про експертну грошову оцінку та вирішено продати ФОП ОСОБА_2 вказану земельну ділянку; на підставі цього розпорядження 22 січня 2016 року ФОП ОСОБА_2 та Очаківська РДА уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, яку за договором купівлі-продажу від 15 червня 2018 року № 757 відчужено на користь ОСОБА_1 .
Разом з тим, спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Березанського лиману, на відстані від урізу води Чорного моря 195 м., від урізу води Березанського лиману 122 м., а тому відповідно до вимог Водного та Земельного кодексів може перебувати виключно у державній та комунальній власності і може надаватися лише у користування та для спеціально визначених цілей. Крім того, містобудівною документацією взагалі не передбачено використання спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; порушено також будівельні норми щодо заборони будівництва у трикілометровій зоні узбережжя Чорного і ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На момент прийняття оскаржуваного розпорядження спірна земельна ділянка була розташована за межами населеного пункту у межах території Чорноморської сільської ради, а тому її розпорядником була Очаківська РДА, яка, приймаючи це розпорядження, діяла не в інтересах держави, а тому земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
На підставі рішення Очаківської районної ради від 26 жовтня 2018 року № 10, яким затверджено проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населеного пункту села Чорноморка Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, спірна ділянка увійшла до складу земель комунальної власності села Чорноморка, розпорядження якими відповідно до ст..122 ЗК України належить до повноважень Чорноморської сільської ради.
11 грудня 2018 року Очаківський міськрайонний суд відкрив провадження у справі.
06 грудня 2018 року суд задовольнив заяву прокурора про забезпечення позову та наклав арешт на спірну земельну ділянку з забороною відділу державної реєстрації Очаківської РДА здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки; заборонив Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на спірній земельній ділянці та заборонив ОСОБА_1 вчиняти зі спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.
Розпорядженням голови Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2019 року справа передана на розгляд Березанському районному суду Миколаївської області на підставі п.2 ч.1, ч.4 ст.31 ЦПК України.
19 лютого 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.
04 жовтня 2021 року суд залучив до участі у справі Миколаївську районну державну адміністрацію як правонаступника відповідача Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області.
30 листопада 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
17 грудня 2025 року суд задовольнив клопотання прокурора про закриття провадження у справі, провадження у частині вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Чорноморської сільської ради до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору купівлі-продажу закрив у зв"язку з відмовою позивача від позову (п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України); повернув Миколаївській обласній прокуратурі судовий збір у сумі 1762,00 грн.; залучив до участі усправі Миколаївську районну державну адміністрацію та ОСОБА_2 як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.
У судовому засіданні прокурор Обращенко Ю.В. заявлені вимоги підтримала у повному обсязі.
У відповідях на відзив Очаківської РДА та ОСОБА_2 заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 зазначала про неспроможність викладених у відзиві заперечень, оскільки за відсутності проекту землеустрою межі прибережної смуги визначаються нормами закону та доказами при цьому можуть бути матеріали землевпорядної документації; вичерпний перелік засобів доказування факту розташування земельної ділянки жодним нормативним актом не визначений; відомості Державного земельного кадастру є офіційними та вважаються об`єктивними і достовірними, якщо інше не доведено судом, що передбачено п.12 Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051. Як свідчить Публічна кадастрова карта України, ширина усієї Лагерної коси (від урізу моря до урізу лиману) у місці розташування спірної земельної ділянки становить 368,7 м. Вказувала також на наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі, так як орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, - Чорноморська сільська рада не здійснює захист інтересів держави та не вчиняє дій, спрямованих на відновлення порушених інтересів держави у цій сфері, а незаконне надання у власність відповідачу земельної ділянки у нормативно визначених межах прибережної захисної смуги Чорного моря грубо порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку набуття прав власності на землю, а також охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Крім того, чинне законодавство взагалі не передбачає надання земель зазначеної категорії у приватну власність для цілей, визначених у спірному розпорядженні. Заявлені вимоги є належними способами захисту інтересів держави. Зважаючи на наявність на земельній ділянці об`єкта нерухомості, який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , вона може й надалі користуватися земельною ділянкою, але лише на умовах оренди. Вимоги про повернення земельної ділянки державі є законними, спрямовані на забезпечення розумного балансу між державними та індивідуальними інтересами та досягненням законної мети захисту прибережної захисної смуги, яку не можна відчужувати у приватну власність, та забезпечення вільного доступу до берегової смуги, а спірне розпорядження Очаківської РДА такому суспільному інтересу не відповідає. З огляду на викладене, відповідач ОСОБА_1 не мала перешкод у доступі до законодавства та у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під сумнів її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність.
Інші учасники справи у судові засідання неодноразово не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник первісного відповідача Очаківської РДА надав відзив, у якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що оскаржуване розпорядження РДА прийняте з дотриманням вимог законодавства власником, який від імені держави розпоряджається вказаною земельною ділянкою, що визнає прокурор у позовній заяві. Зазначені у позовній заяві норми Водного кодексу України та інші норми права у цьому випадку не є тими нормами, які регулюють правовідносини купівлі-продажу земельної ділянки між РДА та ОСОБА_2 , якою надані всі визначені ч.2 ст.128 ЗК документи та виконані всі умови договору купівлі-продажу. Проекти землеустрою щодо прибережних захисних смуг в Очаківському районі відсутні, а визначення їх простим вимірюванням двох кілометрів від урізу води неуповноваженими особами суперечить Конституції та Законам України. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, містобудівній документації, а тому не можуть бути визнані належними доказами показники публічної кадастрової карти. Належні докази віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель водного фонду відсутні, а землі водного фонду відповідно до ст.59 ЗК України можуть перебувати також і у приватній власності. Під час обґрунтування позовних вимог не з`ясовано правової позиції уповноважених контролюючих органів Миколаївської області у сфері використання земель та екологічних вимог, а також позицію позивача Чорноморської сільської ради, що прямо вказує на відсутність порушення суспільного інтересу, як і те, що кошти від продажу земельної ділянки надійшли у повному обсязі до сільського бюджету та використані в інтересах громади, магазин слугує підвищенню рівня торгівельного обслуговування на відповідній території, порушень водного, земельного та екологічного законодавства, які визначають режим використання земельної ділянки, не встановлено та не доведено.
Представник Миколаївської РДА Філімонова А.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі матеріалами.
Первісний відповідач ФОП ОСОБА_2 надала до суду відзив, у якому просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що до прийняття спірного розпорядження вона користувалась земельною ділянкою як приватний підприємець на підставі договору оренди, побудувала на ній магазин-кафетерій, тобто земельна ділянка використовувалась виключно за цільовим призначенням, тобто для будівництва та обслуговування предметів торгівлі. Спірне розпорядження Очаківської РДА №4 від 15 січня 2016 року не є нормативним актом органу виконавчої влади та вичерпало свою дію унаслідок виконання, тобто оформлення договору купівлі-продажу. На земельній ділянці розташоване нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , що у будь-якому випадку наділяє відповідача правом користування земельною ділянкою та фактично унеможливлює її повернення до Чорноморської сільської ради. Вважала, що твердження прокурора про належність спірної земельної ділянки до земель прибережної захисної смуги та категорії земель водного фонду є безпідставним, а наявність порушень з боку Очаківської РДА при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки не може бути підставою для позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, оскільки жодних порушень з її боку при укладенні спірного договору не вчинено. Зазначала, що допустимими доказами порушень у цій справі мають бути акти перевірок, приписи, протоколи про адміністративні правопорушення та постанови уповноважених посадових осіб органів Держгеокадастру та Держекоінспекції, яких прокурор до суду не надав та, відповідно, не довів викладені у позовній заяві обставини.
Представник Чорноморської сільської ради адвокат Лушников В.П. надав заяву про залишення позову без розгляду, посилаючись на відсутність у прокурора відповідно до законодавства повноважень на представництво інтересів територіальної громади у суді, такі повноваження належать лише місцевій раді.
Відповідач ОСОБА_1 заяв по суті позову не надавала.
На підставі ст.223 ЦПК України зі згоди прокурора суд розглянув справу за відсутності вказаних осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає встановленню обставин справи.
Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Очаківської районної державної адміністрації №276 від 29 липня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,009 га приватному підприємцю ОСОБА_2 в оренду терміном на 3 роки для комерційного використання під розміщення об`єкта торгівлі із землі запасу іншого призначення в межах території Лагерної коси Очаківського району Миколаївської області площею 0,009 га (т.1, а.с.13).
За змістом вказаного договору оренди земельної ділянки, предметом вказаного договору є земельна ділянка із земель державної власності, не наданих у власність або користування іншого призначення загальною площею 0.0090 га, з них 0.0013 га під спорудами, 0.0077 га під проїздами, проходами та площадками, в межах території Лагерної коси Очаківського району Миколаївської області; на земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна (п.п.2-4 договору).
Пунктом 8 вказаного договору оренди земельної ділянки передбачено, що договір укладено строком на три роки. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 30 (тридцять) днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Земельна ділянка передається в оренду для іншого призначення (комерційного використання) під розміщення об`єкта торгівлі (п.15 вказаного договору).
Згідно з п.37 договору оренди земельної ділянки, дія договору припиняється у разі:
-закінчення строку, на який його було укладено;
-придбання орендарем земельної ділянки у власність;
-викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом.
Спірна земельна ділянка передана ОСОБА_2 за актом приймання-передачі від 22 січня 2016 року (а.с.19).
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19 листопада 2018 року спірна земельна ділянка розміщена у межах Лагерної коси Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, цільове призначення В.03.07, землі рекреаційного призначення під розміщення об`єкта торгівлі, форма власності приватна, площа земельної ділянки 0.0090 га (виміри меж: 7.81 м., 11.81 м., 7.47 м., 3.01 м.+8.85 м.), право власності зареєстроване за ОСОБА_1 ; відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані (а.с.20-22).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_2 в оренду терміном на три роки містить, зокрема, ситуаційний план, за яким земельна ділянка розміщена на березі Березанського лиману (а.с.24), умови відведення земельної ділянки з обмеженнями щодо використання її виключно за цільовим призначенням, з дотриманням режиму використанні земельної ділянки у прибережній захисній смузі, висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області з відомостями про розміщення земельнрої ділянки в прибережно-захисній смузі Березанського лиману та природоохоронними вимогами щодо відсутності права забудови, дотримання вимог ст.90 Водного кодексу України та дотримання вимог природоохоронного законодавства; висновок Державної екологічної інспекції з охорони довкілля Північно-західного регіону Чорного моря від 05 травня 2008 року про місцезнаходження земельної ділянки у прибережній зоні Бузького лиману та необхідність дотримання ст.62 ЗК, ст.90 Водного кодексу України, інших норм законодавства, схему землекористування Лагерної коси Очаківського району, за якою спірна земельна ділянка розташована у межах Лагерної коси між узбережжям Березанського лиману та Чорного моря (т.1, а.с.20-28).
Як вбачається з роздруківки з Публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та Березанського лиману, приблизна відстань спірної земельної ділянки до урізу води Чорного моря становить 194 м., Березанського лиману 121 м. (т.1, а.с.39); ширина Лагерної коси у місці розташування спірної земельної ділянки (відстань від узбережжя Чорного моря до узбережжя Березанського лиману) становить 368,72 м. (т.1, а.с.124).
Відповідно до повідомлення Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА надана у власність ОСОБА_2 знаходиться за межами населеного пункту в зоні рекреації, встановленій проектом планування та забудови Очаківського району Миколаївської області, затвердженим постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 року № 113 (т.1, а.с.40-43); зазначеним проектом у зоні рекреації передбачалось розміщення санаторіїв, установ відпочинку та туризму, піонертаборів, місць тимчасового відпочинку, заказників та причалів.
Рішенням № 2 від 14 грудня 2017 року Чорноморська сільська рада Очаківського району Миколаївської області затвердила Генеральний план с.Чорноморка, а рішенням № 10 від 26 жовтня 2018 року Очаківська районна рада Миколаївської області затвердила проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населеного пункту села Чорноморка Чорноморської сільської ради Очаківського району Миколаївської області; відповідно до опису меж с.Чорноморка, воно обмежується з одного боку узбережжям Чорного моря, з іншого боку узбережжям Березанського лиману (т.1, а.с.50).

Норми права, які застосував суд

Щодо дотримання водного законодавства

За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі, зайняті прибережними захисними смугами, віднесено до земель водного фонду (ст. 58 ЗК України).

Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (п.10).

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене ст.88 ВК України, а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Так як окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на час прийняття спірного розпорядження був відсутній, тому межі прибережної захисної смуги визначаються відповідно до меж, встановлених законом.

З урахуванням зазначених нормативних розмірів та даних Національної кадастрової системи є підстави вважати, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та Березанського лиману.

Закон України «Про Державний земельний кадастр» визначає Державний земельний кадастр як єдину державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж, а кадастрову карту (план) - як графічне зображення, що містить відомості про об`єкти Державного земельного кадастру ( ч.1 ст.1)

Відповідно до ч.3 ст.5 вказаного Закону порядок ведення Державного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до вимог цього Закону.

На підставі ст.10 Закону України «Про Державний земельний кадастр» об`єктами Державного земельного кадастру є:

землі в межах державного кордону України;

землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць, землі в межах територій територіальних громад;

обмеження у використанні земель;

меліоративні мережі;

складові частини меліоративних мереж;

земельні ділянки.

Відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів (ч.1 ст.11 вказаного Закону).

Статті 10-17 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначають зміст відомостей, які вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема, відомості про обмеження у використанні земель, опис меж земельних ділянок.

Згідно з ч.1 ст.20 вказаного Закону, відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Отже, надані прокурором зазначені вище докази розміщення земельної ділянки, зокрема, витяги з Публічної кадастрової карти України, є офіційними документами, які містять інформацію щодо обставин, які підлягають встановленню у цій справі, а тому є належними і допустимими доказами, у тому числі і наявності обмежень у використанні земельних ділянок.

Заперечення первісних відповідачів щодо необхідності доказування за допомогою інших, визначених відповідачами доказів, не грунтується на вимогах законодавства, яке не визначає конкретного переліку засобів доказування розміщення земельної ділянки; крім того, первісними відповідачами не надано жодних доказів на спростування доводів прокурора.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 Водного кодексу України; абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

За змістом ст.59 ЗК України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для цілей, визначених цим Кодексом.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність і для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачена.

Щодо дотримання вимог містобудівної документації, будівельних норм і правил

Відповідно до ст.17 Закону України Про основи містобудування основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.

Абзацом 2 ст.48 Закону України Про охорону земель передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.

Містобудівною документацією, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження, є Проект планування та забудови Очаківського району Миколаївської області, затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року №113; у межах зони рекреації зазначеним Проектом дозволяється розміщення санаторіїв, установ відпочинку та туризму, піонертаборів, місць тимчасового відпочинку та причалу.

Пунктом 10.17 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р., та пунктом 7 Постанови ради Міністрів УРСР № 238 від 1986 року Про підвищення ефективності робіт по захисту берегів Чорного і Азовського морів від руйнування визначено, що у трикілометровій зоні узбережжя Азовсього і Чорного морів забороняється будівництво промислових підприємств та інших об`єктів, не пов`язаних з розвитком і обслуговуванням курортів, крім морських портів та інших об`єктів морського транспорту, об`єктів рибної промисловості і організацій, які виконують берегозміцнювальні та протизсувні роботи.

Спірна земельна ділянка розташована у зоні рекреації, тому її використання для розміщення об`єкта торгівлі саме по собі не суперечило зазначеним нормам та правилам.

Разом з тим, п.п. «а» п. 10.4 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень визначає, що розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається на землях заповідників, заказників, природних національних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків і водоохоронних зон.

З врахуванням ширини водоохоронної зони морів, визначеної п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, тобто 2 кілометри від урізу води, є підстави вважати, що розміщення об`єктів торгівлі навіть у випадку їх пов`язаності з розвитком і обслуговуванням курортів має здійснюватися з урахуванням заборони будівництва на землях водоохоронних зон, тобто надання спірної земельної ділянки, розміщеної у межах водоохоронної зони, для розміщення об`єкта торгівлі не відповідало вимогам будівельних норм і правил.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України).

Відповідно до ст. 127 ЗК України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. Продаж земельних ділянок державної та комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на конкурентних засадах у формі аукціону здійснюється у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.128 ЗК України, продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки (ч.6 ст.128 ЗК України)

Частиною 2 ст.128 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються:

а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд);

б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Відповідно до ч.5 ст.128 ЗК України підставою для відмови в продажу земельної ділянки є:

а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;

б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності;

г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність;

ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Отже, оскільки Земельним кодексом України була встановлена заборона на передачу земельних ділянок водного фонду у приватну власність, на підставі п. «г» ч.5 ст.128 ЗК України ФОП ОСОБА_2 мало бути відмовлено у продажу земельної ділянки.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв"язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

На підставі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Отже, оскільки ОСОБА_2 не набула у законний спосіб права власності на спірну земельну ділянку, вона не мала права продажу цієї земельної ділянки.

Частиною третьою статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) передбачалось, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району, індивідуального дачного будівництва.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч.1 ст.122 ЗК України).

На момент звернення прокурора з позовом до суду спірна земельна ділянка увійшла до складу земель комунальної власності Чорноморської сільської ради, а тому відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України розпорядження цими землями належить до повноважень Чорноморської сільської ради.

Щодо правомірності втручання у право особи на мирне володіння майном

Європейський суд з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є таких захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Законність як критерій втручання у право власності особи означає, що таке втручання повинно здійснюватися в межах та на підставі закону, у відповідності з принципом верховенства права, що включає свободу від свавілля. Законність втручання вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному законодавстві, але щоб таке законодавство відповідало вимогам якості, необхідними елементами якоі є: а) доступність; б) передбачуваність; в) достатнє чітке встановлення дискреційних повноважень, наданих органам влади, та спосіб їх здійснення.

Поняття «суспільний інтерес» в обов`язковому порядку має тлумачитися широко, тим самим надаючи державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначає, що поняття «суспільний інтерес» обов`язково підлягає розширювальному тлумаченню. А отже, широкі межі розсуду, які надаються законодавцям для здійснення соціальної та економічної політики, і ґрунтуються на розумних міркуваннях, Суд вважає природним.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «Пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України», «Кривенький проти України», пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

У цій справі суд не вбачає невідповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного та державного лісового фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим.

Велика Палата Верховного Суду у п. 117 постанови від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц зазначила, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України ). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт а частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України).

Як встановлено судом, набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку є неможливим в силу закону та порушує право власності держави.

Відповідач ОСОБА_1 мала доступ до законодавства України та у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ділянка на момент її відчуження первісному набувачу перебувала у межах пляжної зони прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність. Крім того, з відкритих джерел, зокрема, Державного земельного кадастру, актів законодавства відповідач ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність та за необхідності скориставшись допомогою спеціаліста, мала можливість з"ясувати наявність існуючих на вказаний час обмежень щодо використання земельної ділянки, у тому числі встановлених містобудівною та землевпорядною документацією, та про існування яких прямо вказано у дозвільних документах на земельну ділянку, а також правомірність набуття права власності ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд погоджується з посиланнями прокурора на відсутність підстав вважати відповідача ОСОБА_1 добросовісним набувачем.

За вказаних обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з позовом про витребування спірної земельної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель водного та державного лісового фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, відновлення правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки, забезпечення охорони лісів та водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити їх природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, завдати інших екологічних проблем.

Тому повернення спірної земельної ділянки у власність держави не порушуватиме принцип пропорційності втручання в її право власності.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Водночас не вбачається порушення справедливого балансу у разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд зазначає, що витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 відповідає критерію законності, оскільки воно здійснюється на підставі норми статті 387 ЦК України у зв`язку з порушенням органом державної влади вимог Земельного та Водного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Крім того, відповідач не позбавлена можливості оформлення права користування спірною земельною ділянкою на умовах оренди.

Щодо застосування обраних прокурором способів захисту інтересів держави

Згідно з положеннями ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 статті 391 ЦК України визначено, що, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

На підставі статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Оскільки спірна земельна ділянка набута ОСОБА_2 та, відповідно, відповідачем ОСОБА_1 , з порушенням закону, без відповідних правових підстав, вимоги прокурора про її витребування є обгрунтованими.

Щодо представництва прокурором інтересів територіальної громади

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02).

У частинах 1, 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересові не відповідає.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельної ділянки у комунальну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес.

У цій справі прокурор звернувся до суду в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-157цс16 від 29.06.2016р.).

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у власність громаді землі, яка вибула з її власності незаконно.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 469/1044/17 вважала необґрунтованим довід касаційної скарги про те, що прокурор не може представляти інтереси територіальної громади, бо вони не є державними. Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

Тому підстав для залишення позову без розгляду, зазначених представником позивача, суд не вбачає.

Щодо розподілу судових витрат

Станом на дату подання позовної заяви сума судового збору, що підлягала сплаті позивачем-юридичною особою за вимогою немайнового характеру, складала 1762,00 грн., за подання заяви про забезпечення позову 881,00 грн.; прокуратурою сплачено за три позовні вимоги, з яких одна вимога майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру, судовий збір у розмірі 5286,00 грн., з яких судовий збір за дві вимоги немайнового характеру становить 3524,00 грн., судовий збір за вимогою майнового характеру 1762,00 грн., та 1762.00 грн. за забезпечення позову.

24 квітня 2019 року прокурор надав заяву про повернення надмірно сплаченого судового збору в сумі 881,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Ухвалою від 17 грудня 2025 року суд повернув Миколаївській обласній прокуратурі судовий збір у сумі 1762,00 грн., що складає 50 % суми сплаченого судового збору за позовними вимогами немайнового характеру, провадження за якими судом закрито у зв`язку з відмовою прокурора від позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір за вимогою немайнового характеру в сумі 1762,00 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 881,00 грн.; на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі переплаченої суми 881,00 грн. підлягає поверненню Миколаївській обласній прокуратурі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Чорноморської сільської ради (57515, Миколаївська область, Миколаївський район, с.Чорноморка, вул.Суворова, 126, ) земельну ділянку площею 0.0090 га з кадастровим номером :04:000:0047, розташовану у межах території Чорноморської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Лагерна коса, 36/2.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури () сплачений судовий збір у сумі 2643,00 грн.

Повернути Миколаївській обласній прокуратурі судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі переплаченої суми 881,00 грн.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя