Справа № 459/2162/24 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1323/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Хоцяновича О.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Кравчука Р.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» та ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» про стягнення незаконно списаних (переказаних) з банківських рахунків грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У серпні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк (далі - АТ АКБ) «Львів» на її користь 95905 грн. незаконно списаних (переказаних) банком з її банківських рахунків та 40000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 27.04.2012 року між нею та відповідачем укладено договір банківського рахунку за №VE04555401, предметом якого були послуги, які надає банк відповідно до Правил обслуговування рахунку фізичних осіб у ПАТ АКБ «Львів».

29.12.2020 року до вказаного договору укладено додатковий договір, згідно з яким їй відкривався банківський рахунок з використанням банківської платіжної картки Visa Classic Instant «пенсійна/соціальна» № НОМЕР_1 , з яким її не ознайомили.

31.08.2021 року до вищевказаного договору банківського рахунку були внесені чергові зміни додатковим договором від 31.08.2021 року, з якими її також не ознайомили.

У цих договорах зазначено номер її мобільного телефону НОМЕР_2 , як клієнта банку, за допомогою якого вона могла проводити банківські операції по відкритих рахунках.

У цьому банку в неї був відкритий також картковий депозитний рахунок № НОМЕР_3 , згідно з договором №54/980 від 13.12.2016 року, на якому нею зберігались кошти.

16.09.2023 року по її карткових рахунках, без її відома, були здійснені операції по зняттю та перерахуванню належних їй грошових коштів в загальній сумі 95905 грн. на інші рахунки, які їй не належать.

Стверджувала, що вона не надавала логіну та паролю іншим особам для входу в систему Bank Lviv Online від її імені, не надавала підтвердження цих операцій, не вчиняла інших дій, які б допомогли у використанні ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка б надавала змогу ініціювати платіжні операції за її рахунками.

Наголошувала, що невідкладно звернулася на гарячу лінію банку щодо вказаних шахрайських дій та заблокувала свої платіжні картки, а 18.09.2023 року подала три заяви в банк про повернення коштів та заяву щодо проведення банком перевірки, однак, отримала відмову у поверненні коштів.

Вважає, що банк неналежно виконував свої зобов`язання за договорами, у зв`язку з чим, повинен повернути їй вказані кошти.

Про шахрайське заволодіння коштами вона відразу повідомила Червоноградський РВП ГУНП у Львівській області, яким відкрито кримінальне провадження №0000920 від 19.09.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, де її визнано потерпілою, яке знаходиться на стадії досудового розслідування.

Окрім стягнення з відповідача коштів у сумі 95905 грн., просила відшкодувати їй моральну шкоду, у зв`язку з тривалим порушенням її законних прав на вільне володіння власним майно, за збереження яких на відкритих рахунках відповідав відповідач, що призвело до тривалого порушення її нормального укладу життя та глибини душевних страждань.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ АКБ «Львів» на користь ОСОБА_3 95905 грн. незаконно списаних (переказаних) банком з її банківських рахунків.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ АКБ «Львів» в користь ОСОБА_3 10000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з АТ АКБ «Львів» в дохід держави 1211 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржив відповідач АТ АКБ «Львів», просив його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що банк не ініціював спірні платіжні операції та не списував кошти з рахунку позивачки. Спірні платежі відбулися в мережі інтернет, на інтернет-платформах «Portmonecom» і «RPAY*Vodafone», поза системою дистанційного обслуговування Банку «Bank Lviv Online», тобто поза межами впливу і контролю зі сторони банку, внаслідок втрати індивідуальної облікової інформації позивача та шахрайських дій третіх осіб, які шляхом обману, використовуючи конфіденційну інформацію фізичних осіб, та шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, заволоділи коштами позивачки.

Зазначає, що спірні платежі відбулися внаслідок коректного/належного введення у віртуальний платіжний термінал відповідних/необхідних реквізитів банківських платіжних карток позивача; платежі відбулися після їх підтвердження відповідними кодами підтвердження «3DS» та перевіркою коду «CVV».

Додає, що банк інформував позивачку про всі платіжні операції з використанням її БПК, та надсилав СМС-повідомлення з кодами для підтвердження платіжних операцій.

Наголошує, що зазначене не заперечується та визнається ОСОБА_3 і підтверджується матеріалами справи, зокрема: виписками по рахунку позивача №5554 №4008; її поясненнями, наданими в: позові (стор.4 і 7), зверненні до контакт-центру банку 18.09.2023 року (аудіо файл «in---5735-.158211(2).wav»); ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2024 року; витягом з ЄРДР по кримінальному провадженню №0000920; листом №2/К-2413 від 06.09.2024 року Слідчого управління ГУ НП в Дніпропетровській області.

Додає, що на телефон позивача було інстальовано програму/застосунок «AnyDesk», яка/ який є програмою для віддаленого доступу до персональних комп`ютерів та інших пристроїв і надає можливості дистанційного керування, передавання файлів і VPN та часто використовується для шахрайства з технічною підтримкою та інших видів шахрайства з віддаленим доступом.

Зазначає, що банк не вчиняв протиправних дій та не порушував існуючих договірних зобов`язань з позивачем, якою протилежного не доведено.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми ст.ст.614 і 1073 ЦК України.

На переконання відповідача, позивач своїми діями сприяла втраті індивідуальної облікової інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а, відтак, і неправомірному заволодінню її коштами.

За таких обставин, в силу норм чинного законодавства та договірних умов між сторонами, а саме: ч.5 ст.87 Закону України «Про платіжні послуги»; п.140 положення «Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», затвердженого постановою Правління НБУ №164 від 29.07.2022 року; п.п.4.2.13, 8.20, 8.22, і 8.23 Правил обслуговування рахунків фізичних осіб в АТ АКБ «Львів», в редакції яка була чинною на час здійснення спірних платежів, - увесь ризик збитків від виконання спірних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються виключно на позивача.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення 40000 грн. на відшкодування моральної шкоди оскаржила позивач ОСОБА_3 , просила його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким вказану позовну вимогу задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що тривале порушення її законних прав на вільне володіння власним майном, за збереження якого відповідав відповідач, призвело до тривалого порушення її нормального укладу життя та глибини душевних страждань.

Звертає увагу, що суд, правильно визнавши протиправність дій відповідача щодо незаконного списання (переказу) грошових коштів, які знаходились на її рахунках, безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої таким порушенням.

Наголошує на правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16, згідно якого, відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача, як у даному випадку, суд одночасно вирішує питання про відшкодування моральної шкоди.

15.05.2025 року відповідач АТ АКБ «Львів» подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги позивачки, покликаючись на те, що позивачкою не представлено жодних належних, допустимих і достовірних доказів наявності моральної шкоди, того, що спірні платежі здійснено з вини банку, доказів причинно-наслідкового зв`язку між нібито наявною моральною шкодою та нібито неправомірними діями відповідача.

В судове засідання апеляційного суду 17.02.2026 року обидві сторони з`явились. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 26.02.2026 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторін в підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.04.2012 року АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_3 уклали договір банківського рахунку № НОМЕР_4 , предметом якого були послуги, які надає банк відповідно до Правил обслуговування рахунку фізичних осіб у ПАТ АКБ «Львів» (а.с.17, т.1).

29.12.2020 року до вказаного вище договору між сторонами був укладений додатковий договір, згідно з яким позивачу відкрито банківський рахунок з використанням банківської платіжної картки Visa Classic Instant «пенсійна/соціальна» № НОМЕР_1 (а.с.18, т.1).

31.08.2021 року сторони уклали додатковий договір до договору банківського рахунку №VE04555401 від 27.04.2012 року (а.с.19-20, т.1).

Із вказаних договорів вбачається, що обслуговування рахунків банком здійснюється відповідно до Правил комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у АТ АКБ «Львів» (а.с.21-42, т.1).

18.09.2023 року ОСОБА_3 зверталася із заявою до Червоноградського відділення АТ АКБ «Львів» із вимогою провести внутрішнє розслідування щодо шахрайських транзакцій по її платіжних картках, які були здійснені 16.09.2023 року без її відома та згоди (а.с.46, т.1).

У відповідь на звернення ОСОБА_3 , АТ АКБ «Львів» повідомив, що 16.09.2023 року відбулося п`ять списань по її банківських платіжних картках, емітованих до рахунків, загальна сума переказів коштів становить 95905 грн. Оскільки оскаржувані платежі були здійснені з введенням CVV коду та підтвердженням 3D Secure, згідно правил VISA такі операції не підлягають відшкодуванню. Враховуючи вищенаведене, зі сторони Банку порушень договірних зобов?язань при наданні послуг не вбачається. Згідно інформації від PORTMONE перекази коштів відбувались на банки: Монобанк, А-банк, Банк Восток. Також Банком було надіслано запити до банків-отримувачів для блокування коштів, переказаних шахрайським шляхом. Отримано відповідь, що кошти не збережено, картки заблоковано. Мобільний номер, з якого було здійснено шахрайський дзвінок, заблоковано оператором на запит Банку (а.с.47, т.1).

Із виписки по особовим рахункам ОСОБА_3 , сформованої 18.09.2023 року, вбачається, що 16.09.2023 року відбулося п`ять списань на загальну суму 95905 грн. (а.с.55-56, т.1).

Відповідно до заяв на повернення коштів від 18.09.2023 року, суми транзакцій, що оскаржувалися, були тричі по 25255 грн. (загальною сумою 75765 грн.), 14140 грн. та 6000 грн. (а.с.57, 58, 59, т.1).

Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 19.09.2023 року внесено відомості про кримінальне провадження №0000920 за ч.4 ст.190 КК України, за заявою ОСОБА_3 від 18.09.2023 року про те, що невідома особа 16.09.2023 року, шляхом обману та шляхом незаконних операцій з використанням ЕОМ, заволоділа її грошовими коштами на загальну суму 95905 грн., які переказала з її банківських рахунків (а.с.60, т.1).

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1068 ЦК України, банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За змістом статті 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29.07.2022 року №164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

Пунктом 141 розділу VII Положення передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для застосування до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

У постанові Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі №489/4939/23 (провадження №61-3506св24) зазначено, що банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, які він не виконував або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та за необхідності відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувача не можна притягнути до відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб був використаний без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Без установлення обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, немає підстав вважати користувача винним.

Помилково вважати, що якщо операції зі зняття з платіжної картки користувача коштів супроводжувались правильним введенням ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору передбачений обов`язок позивача щодо нерозголошення такого коду, то це виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми. Зазначені дії позивача не означають те, що він саме своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. За недоведеності обставин, які безспірно означають те, що користувач власними діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно вважати відсутньою вину користувача у перерахуванні чи отриманні спірних коштів.

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18) зазначено, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. За відсутності належних і допустимих доказів, сумніви та припущення слід тлумачити переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року у справі №552/2819/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 11 вересня 2024 року у справі №753/12781/23.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19 (провадження №61-1035св21) зазначено, що емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року в справі 766/19614/18 (провадження №61-19350св19) вказано, що сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції не врахував порушення позивачкою Правил обслуговування рахунків фізичних осіб в АТ АКБ «Львів», що призвело до несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, оскільки вона своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, які не мають достатнього доказового підтвердження.

Відповідачем не доведено вчинення позивачкою дій чи бездіяльності, що сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, в свою чергу, позивач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила банк та правоохоронні органи про цей факт, а отже, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Банк не довів того факту, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом відповідачем інформації не надано.

Суд апеляційної інстанції враховує, що судом першої інстанцій встановлено факт звернення позивачки до банку про скасування спірних транзакцій, а так само, її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій.

Наведені обставини в сукупності свідчать про те, що у позивачки дійсно була відсутня воля на вчинення спірних перерахувань, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цих транзакцій.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п.3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Надавши правову оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не надала належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що діями відповідача їй завдано моральної шкоди.

Таким чином, висновки суду першої інстанції по суті вирішення спору є правильними і не спростовуються доводами апеляційних скарг, судом не допущено порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційні скарги акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 26 лютого 2026 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич