ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/2026/17 Номер провадження 22-ц/814/58/26Головуючий у 1-й інстанції Труханович В.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Пилипчук Л. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Суріна Семена Валерійовича

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року, ухваленого в місті Харкові під головуванням судді Труханович В. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Новобаварського районного у місті Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) про визнання батьківства,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з вказаним позовом, який уточнив 11.12.2019 та остаточно просив суд визнати його батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключити з актового запису № 747 від 16 жовтня 2014 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції відомості про ОСОБА_5 , як батька дитини; включити до актового запису № 6, номер актового запису № 747 від 16.10.2014 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про ОСОБА_1 , уродженця м. Харкова, як про батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внести зміни до актового запису № 6, номер актового запису № 747 від 16 жовтня 2014 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відомостях про батька «ім`я» записати « ОСОБА_6 », прізвище - « ОСОБА_7 », по батькові - « ОСОБА_8 », у відомостях про батька «дата народження» записати « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у відомостях про батька «місце проживання» записати « АДРЕСА_1 »; внести зміни до актового запису № 6, номер актового запису № 747 від 16 жовтня 2014 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про дитину «прізвище» записати « ОСОБА_7 », «по батькові» записати « ОСОБА_9 »; анулювати свідоцтво про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та видати нове свідоцтво про народження.

Позов мотивовано тим, що до 2014 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_10 , вони проживали разом, вели спільний побут, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного та планували народити дитину, але їхні стосунки погіршилися, у зв`язку з чим вони припинили спілкування.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 народила сина ОСОБА_4 . На той час відповідач не перебувала у шлюбі, а тому прізвище та по батькові її сина, а також дані про батька дитини були записані з її слів.

Вказував, що він не знав про вагітність ОСОБА_10 , а про сина дізнався лише після його народження.

Замовивши молекулярно-генетичне експертне дослідження, за наслідками проведення якого було складено висновок від 28 жовтня 2015 року № 3-Д, йому стало відомо, що він може бути біологічним батьком неповнолітнього ОСОБА_4 із ймовірністю на 99,9999999%.

Також зазначив, що йому стало відомо про внесення 24 грудня 2016 року змін до актового запису про народження дитини, зміну її прізвища та по батькові, зміну прізвища відповідача у зв`язку із реєстрацією шлюбу, а також зміну відомостей про батька дитини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що всупереч вимогам статті 12 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог.

Не погодившись з вказаними рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Сурін С. В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що під час розгляду справи позивачем неодноразово заявлялися клопотання про призначення медико-генетичної експертизи та судом було задоволено такі клопотання й призначено відповідні експертизи. Проте, відповідач навмисно, ігноруючи повідомлення суду та експертної установи про явку разом із дитиною для відібрання біологічних зразків, не отримувала їх, хоча знала про те, що у суді перебуває дана цивільна справа про визнання батьківства та те, що судом призначені експертизи ДНК.

Вважає, що судом не було з`ясовано чи навмисно відповідач ухилялася від явки до експертної установи для відібрання біологічних зразків, а навпаки, суд лише послався на те, що відповідач вказані повідомлення не отримувала.

Звертає увагу, що позивачем наголошувалося суду про те, що відповідачу відомо про експертизу, проте, вона ухиляється від її проведення, тому відповідно до статті 109 ЦПК України є підстави для визнання факту батьківства, для з`ясування якого експертиза і була неодноразово призначена в межах розгляду даної справи.

На думку апелянта, у зв`язку з умисними діями відповідача стосовно неотримання поштової кореспонденції та нез`явлення до експертної установи для надання зразків ДНК, позивач втратив своє право на підтвердження своїх доводів, на збирання відповідних доказів, які він не може зібрати сам, а суд при розгляді справи виходив лише з доводів відповідача.

Посилаючись на відповідні правові висновки Верховного Суду, зазначає, що доказова цінність тесту ДНК переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорювання кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Казарінова А. А. просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Розпорядженням Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», справу передано для розгляду до Полтавського апеляційного суду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сурін С. В., задоволено частково. Постанову Полтавського апеляційного суду від 29 березня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження від 16 жовтня 2014 року серія НОМЕР_1 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його матір`ю є ОСОБА_11 , батьком - ОСОБА_5 (а. с. 7, т. 1, а. с. 6-8, т. 2).

За інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження державна реєстрація народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проведена відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, 24 грудня 2016 року на підставі заяви матері дитини та ОСОБА_3 про визнання батьківства та відповідно до статті 126 СК України внесено зміни до актового запису, а саме: прізвище та по батькові дитини змінено з « ОСОБА_12 », « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 », « ОСОБА_15 » відповідно. Також змінено запис про батька дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_3 », а на підставі актового запису про шлюб від 29 жовтня 2016 року № 1061 змінено прізвище матері дитини - з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_14 » (а. с. 6-8, т. 2).

Заявляючи про своє батьківство по відношенню до дитини, позивач надав суду висновок експертного дослідження від 28 жовтня 2015 року № 3-Д, проведеного Науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром ГУ МВСУ в Харківській області за заявою ОСОБА_1 , згідно якого генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка букального епітелію ОСОБА_1 та зразка букального епітелію неповнолітнього ОСОБА_4 свідчать, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , може бути біологічним батьком неповнолітнього ОСОБА_4 . Ймовірність цієї події складає 99,9999999% (а. с. 10-18, т. 1).

За клопотанням позивача ОСОБА_1 ухвалами Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2017 року та від 10 травня 2019 року у справі була призначена судова медико-генетична експертиза, проведення якої доручалося експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи, на вирішення якої ставилося питання: чи є ОСОБА_1 біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_11 . Однак експертиза не була проведена у зв`язку з неявкою ОСОБА_11 для відбору біологічних зразків.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач повідомлення про необхідність з`явитися для відібрання біологічних зразків не отримувала, вони були повернуті до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 71, 182-183, 188-189, т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, а висновок експертного дослідження від 28 жовтня 2015 року № 3-Д суд вважав недопустимим доказом з огляду на те, що він складений із порушенням норм чинного законодавства, оскільки не містить відомостей про попередження (обізнаність) експерта щодо відповідальності за неправдивий висновок. Крім того, в дослідницькій частині зазначеного висновку вказано про те, що експерту надано зразок епітелію дитини у конверті, тобто не було безпосередньо встановлено особу, у якої такий зразок відібрано.

У статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини (частина третя статті 128 СК України).

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України).

Одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першою, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини перша, друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Доказом у справах про визнання батьківства відповідно до статті 76 ЦПК України є будь-які фактичні дані, що підтверджують походження дитини від певної особи, зокрема: висновок судово-генетичної експертизи (ДНК-тест), листування, спільні фото/відео, свідчення свідків, документи про спільне проживання чи утримання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Призначена судом судова медико-генетична експертиза із застосуванням методу аналізу ДНК з метою встановлення біологічного походження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від позивача ОСОБА_1 не була проведена у зв`язку з неявкою ОСОБА_11 з дитиною до експертної установи для відібрання біологічних зразків.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Висновок експертного дослідження від 28.10.2015 № 3-Д Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Харківській області, наданий позивачем, не відповідає вимогам частини п`ятої статті 106 ЦПК України.

Крім того, предметом дослідження був зразок букального епітелію неповнолітнього ОСОБА_4 , відбір якого експертом не проводився, а особа, якій належить даний зразок, встановлена лише зі слів ОСОБА_1 .

Оскільки експертиза замовлялася позивачем не для подання до суду, а експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та здійснив дослідження біологічного матеріалу, належність якого дитині відповідача, достовірно не встановлена, суд першої інстанції обґрунтовано визнав даний висновок недопустимим доказом та не взяв його до уваги при вирішенні справи.

Інших належних та допустимих доказів для підтвердження свого батьківства позивач по справі не надав та відповідних обставин суду не довів.

Доводи апеляційної скарги представника позивача, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин статтю 109 ЦПК України, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.

Відмовляючи у застосуванні правових наслідків, встановлених статтею 109 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка не була належним чином повідомлена про проведення експертизи та факт того, що вона умисно не з`явилась для відібрання біологічного матеріалу з метою перешкоджання проведенню експертизи достовірно не підтверджено. При цьому доказування, а отже і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Вказані висновки також викладено у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21, від 20 вересня 2024 року у справі № 183/2690/21.

При цьому в якості доказів батьківства можуть розглядатися різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка відповідача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитині та інше). Усе це може прямо чи опосередковано свідчити про те, що батьком дитини є саме позивач (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18).

Висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (див. постанову Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20),.

Проте, заявляючи про перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 до народження дитини, позивач доказів спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність обставин, характерних для сімейних відносин з матір`ю дитини, суду не надав і таких обставин не довів. По справі не встановлено також і надання позивачем допомоги в утриманні дитини, спілкуванні з ним, проявів батьківської турботи тощо.

За відсутності доказів, які підтверджують факт батьківства ОСОБА_1 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого є відповідачі ОСОБА_17 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, що доводами апеляційної скарги представника позивача не спростовується.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, які ґрунтуються лише на неможливості проведення судово-генетичної експертизи через поведінку відповідачки, колегія суддів звертає увагу, що про своє ймовірне батьківство по відношенню до дитини, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у матері - ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 дізнався ще у 2015 році, замовивши тест ДНК. Проте з позовом до суду про визнання батьківства звернувся лише у березні 2017 року, після того як батьківство по відношенню до дитини було визнано іншим чоловіком - відповідачем ОСОБА_3 та за спільною заявою матері і батька дитини про визнання батьківства від 24 грудня 2016 року внесено відомості до актового запису про народження дитини зі зміною прізвища та по батькові дитини, якій на той час було лише два роки.

У цій справі, що переглядається апеляційним судом, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2024 року вказала, що чоловік, який вважає себе біологічним батьком, та ініціює позов про визнання батьківства щодо дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття та народження не перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено за вказівкою матері, проте після реєстрації матір`ю дитини шлюбу з іншим чоловіком відомості до актового запису було змінено на підставі заяви її чоловіка про визнання батьківства згідно зі статтями 128, 129 СК України, які підлягають застосуванню на підставі аналогії закону.

Отже, до цих правовідносин підлягає також застосуванню і частина друга статті 129 СК України щодо строку звернення до суду з таким позовом протягом одного року від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

На думку колегії суддів такий підхід забезпечує справедливий баланс між інтересами особи, яка вважає себе біологічним батьком дитини, та правами й інтересами самої дитини, яка з двох років виховується в повній сім`ї іншим чоловіком, який визнав своє батьківство та виконує батьківськи обов`язки.

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Національні органи влади, у справах про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, що не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції (Krisztian Barnabas Toth v. Hungary, № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33).

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частини дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За встановлених обставин справи рішення суду першої інстанції відповідає найкращим інтересам дитини, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів апеляційного суду не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Суріна Семена Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

Л. І. Пилипчук