Справа № 172/2299/25
Провадження № 2/172/982/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.03.2026 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Битяка І.Г. за участі секретаря судового засідання Глушко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка у відсутність сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 13.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № . Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано грошові кошти на суму 44173 грн., строк кредитування 24 місяці. АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги є новим кредитором ОСОБА_1 за кредитним договором № від 13.09.2021 року. Умови вищезазначеного кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті. Як наслідок, станом на 01.07.2025 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить 56876,16 грн., з яких: 44173 грн. основний борг (в т.ч. прострочений), 6,98 грн. заборгованість за процентами річними, 12696,18 грн. заборгованість за процентами щомісячними. Просить стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також судові витрати.

У позовній заяві представник позивача Гнип В.В. просить суд розглянути справу у його відсутність.

Відповідач про час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.

На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо переходу права вимоги за кредитним договором № від 13.09.2021 суд зазначає таке.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказує на те, що він отримав право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 відповідно до умов кредитного договору № від 13.09.2021 року, уклавши договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень».

Відповідно до положень статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 2 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

З матеріалів, долучених до позовної заяви вбачається, що 07.10.2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК» було укладено договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016.

13.09.2021 року, тобто вже після укладення зазначеного договору про відступлення права вимоги, ТОВ «ФК «ЦФР» уклало з відповідачем договір № , за умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» зобов`язалося надати позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 44173 грн.

Отже, відповідно до змісту кредитного договору між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 він був укладений 13.09.2021 року, тобто після укладення 07.10.2016 року договору про відступлення права вимоги між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК».

Таким чином, право вимоги до ОСОБА_1 не існувало на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року.

Згідно з копією зазначеного договору про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року, не вбачається, що його предметом є право майбутньої вимоги. До того ж, така вимога на момент укладення договору мала б бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «ФК «ЦФР» на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 07.10.2016 року не було, та сторони не могли передбачити, що 13.09.2021 ТОВ «ФК «ЦФР» буде укладено договір з ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач АТ «ТАСКОМБАНК» не надало доказів переходу до нього права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № , оскільки кредитний договір був укладений 13.09.2021, а договір про відступлення права вимоги, за умовами якого новому кредитору було передано право вимоги за кредитними договорами, був укладений 07.10.2016 року, тобто задовго до укладення кредитного договору.

Окрім цього, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази сплати новим кредитором АТ «ТАСКОМБАНК» на користь первісного кредитора ТОВ «ФК «ЦФР» ціни продажу відповідно до умов договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, що є однією з умов набуття прав вимоги за кредитним договором, укладеним між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 , а також є умовою дійсності договору про відступлення прав вимоги та переходу права вимоги.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, позивач не надав суду доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора за кредитним договором від 13.09.2021 року, укладеним між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_2 , а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 211, 247, 263-265, 279 ЦПК України,

ст.ст. 11, 55, 512, 514, 516-517, 1077, 1078 ЦК України, -

У Х В А Л И В

Відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г. Битяк