Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3573/20 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/3573/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики валютних коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 3952,71 дол США, з яких: основний борг за договором позики №1 790 дол США, основний борг за договором позики №2 1600 дол США, розраховані відсотки 3-х відсотків річних за договором позики №1 71,16 дол США, розраховані відсотки 3-х відсотків річних за договором позики №2 1491,55 дол США.

В обґрунтування позову зазначав, що 01 лютого 2017 року між ним та ОСОБА_2 укладено два договори позики №1 та №2, за якими він передав, а відповідач отримав грошові кошти в іноземній валюті, зокрема за договором позики №1 відповідач отримав 790 дол США, а за договором позики №2 1 600 дол США, а всього 2350 дол США. Стверджує, що відповідач зобов`язався повернути отримані кошти протягом трьох місяців з моменту укладення договору, але не пізніше 01 травня 2017 року. Також зазначає, що за договором позики №2 відповідач взяв на себе обов`язок сплати відсотки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, але не менше 10 відсотків на залишок боргу. Вказує, що на день звернення з позовом відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, взяті в борг кошти не повернув. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики №1, 2 від 01 лютого 2017 року у загальному розмірі 3 952,71 дол США, що у гривневому еквівалентів станом на 18 листопада 2020 року складає 111 097,63 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 111,00 грн.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 30 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2020 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову. Зазначає, що відповідач у 2020 році по причинам об`єктивного характеру не знав про розгляд Корольовським районним судом м. Житомира позову ОСОБА_1 , не отримував повісток про виклик до суду і ухвалене по справі заочне рішення. Стверджує, що відповідач у 2020 році не мешкав за адресою реєстрації місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 . Зазначає, що в заяві від 16 грудня 2024 року про перегляд заочного рішення відповідач повідомляв суду, що фактично проживав за місцем свого народження в будинку батьків за адресою: АДРЕСА_2 , бо його батько ОСОБА_4 , страждає на онкозахворювання і потребує сторонньої допомоги та догляду. Вказує, що розгляд судом справи у 2020 році за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням його права на доступ до правосуддя та справедливий суд, яке передбачено ст. ст. 55, 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вказує, що ОСОБА_2 з кінця 2017 року боргу перед позивачем не має. Звертає увагу на те, що відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, тобто з 16 жовтня 2011 року заборонено надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Стверджує, що на дату укладення обох договорів позики діяла з 16 жовтня 2011 року заборона щодо надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Вважає, що укладення договорів позики про надання (отримання) споживчої позики в доларах США при наявності прямої заборони, передбаченої законом, свідчить про їх нікчемність та відсутність правових наслідків, пов`язаних з їх укладенням. Вказує, що стягнення судом першої інстанції 3-х відсотків річних за договором №1 від 01 лютого 2017 року у розмірі 71,16 дол США фактично надає судовий захист діям, які підривають правову систему. Звертає увагу на те, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. У свою чергу, позикодавець ОСОБА_1 не має статусу банку, фінансової установи, приватного підприємця. Зазначає, що застосування подвійної облікової ставки Національного банку України для розрахунку відсотків за договором позики №2 від 01 лютого 2017 року, предметом якого є іноземна валюта, є протиправним. Враховуючи вищевикладене просить скасувати заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

02 лютого 2026 року ОСОБА_1 безпосередньо до суду апеляційної інстанції подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що угоди з відповідачем (скаржником) укладалися у письмовому вигляді на умовах з якими відповідач погодився без будь-яких заперечень. Вказує, що відповідач (скаржник) володів достатніми знаннями на предмет порядку укладання договорів, їх виконання та завершення дії, оскільки ОСОБА_2 закінчив Поліський національний університет, навчався в аспірантурі та на час укладання між ними угод працював регіональним представником будівельної компанії «Ферозіт». Зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про повернення боргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 01 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №1, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 позичив, а ОСОБА_2 взяв у борг грошову суму в розмірі 790 дол США та зобов`язався повернути її до 01 травня 2017 року.

Також, 01 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №2, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 позичив, а ОСОБА_2 взяв у борг грошову суму у розмірі 1 600 дол США та зобов`язався повернути її до 01 травня 2017 року.

Відповідно до п.5.2 договору позики №2 сторони погодили, що у випадку невиконання умов договору щодо строків повернення позики, після 01 травня 2017 року на залишок боргу позичальника перед позикодавцем нараховуються відсотки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, але не менше 10 відсотків.

01 лютого 2017 року ОСОБА_2 склав розписки, якими засвідчив отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 790 дол США та 1 600 дол США відповідно до договорів позики від 01 лютого 2017 року.

Згідно з розрахунком боргу, ОСОБА_2 має заборгованість в сумі 3952,71 дол США, з яких: основний борг за договором позики №1 790 дол США, основний борг за договором позики №2 1600 дол США, розраховані відсотки 3-х відсотків річних за договором позики №1 71,16 дол США, розраховані відсотки 3-х відсотків річних за договором позики №2 1491,55 дол США.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду доказів та не навів переконливих доказів правомірності своїх дій по простроченню виконання своїх зобов`язань за договором позики, а тому вважав за можливе позов задовольнити.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України у редакції, чинній на час складання розписки, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина перша статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18) та від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі».

У даній справі встановлено, що 01 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №1, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 позичив, а ОСОБА_2 взяв у борг грошову суму в розмірі 790 дол США та зобов`язався повернути її до 01 травня 2017 року.

Також, 01 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №2, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 позичив, а ОСОБА_2 взяв у борг грошову суму в розмірі 1 600 дол США та зобов`язався повернути її до 01 травня 2017 року.

Відповідно до п.5.2 договору позики №2 сторони погодили, що у випадку невиконання умов договору щодо строків повернення позики, після 01 травня 2017 року на залишок боргу позичальника перед позикодавцем нараховуються відсотки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, але не менше 10 відсотків.

01 лютого 2017 року ОСОБА_2 склав розписки, якими засвідчив отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 790 дол США та 1 600 дол США відповідно до договорів позики від 01 лютого 2017 року.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_2 взяв у борг грошові кошти у ОСОБА_1 , уклавши договори позики та видавши боргові розписки, у строк, визначений відповідними договорами позики грошові кошти не повернув, а тому зобов`язаний у повному обсязі виконати свої обов`язки за договорами позики.

Оскільки матеріали справи не містять доказів повернення грошових коштів, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 2390 дол США.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договорів позики від 01 лютого 2017 року. Зазначені договори недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Таким чином рішення суду першої інстанції у вказаній частині є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо стягнення 3% річних.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто в разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов`язань та інфляційних збитків.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9 519/12, від 19 червня 2019 року в справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Встановивши, що між сторонами дійсно виникли правовідносини позики, що підтверджується договорами позики та розписками, за якою ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 грошові кошти, як борг, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього на користь позивача 3% річних.

Розрахунок 3% річних від суми боргу за договорами позики в розмірі 1562,71 доларів США зроблений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів на спростування наведеного позивачем розрахунку 3% річних у розмірі 1562,71 доларів США.

Відтак, на підставі викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 03 березня 2026 року.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Борисюк Р. М.

Шевчук А. М.