Провадження №2-о/522/156/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

Приморський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді Науменко А.В.,

за участі секретаря судового засідання Зелінська К.Ю..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті.

За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Донцову Д.Ю.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28.10.2025 року відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження.

На підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси №36/26 від 07.01.2026 року у зв`язку Рішенням Вищої ради правосуддя від 25.11.2025р. № 2527/0/15-25 про тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя судді Приморського районного суду м. Одеси Донцова Д.Ю., по справі проведено повторний автоматизований розподіл, в результаті якого справу передано судді Науменко А.В.

08.01.2026 року матеріали справи передані головуючому.

Ухвалою суду від 12.01.2026 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду.

Заявник обґрунтовує заяву тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Любимівка Каховського району Херсонської області, яке є тимчасово окупованою територією України, померла її тітка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Неможливість реєстрації факту смерті в позасудовому порядку підтверджується відмовою органу ДРАЦС, зумовленою відсутністю медичного документа встановленого зразка, виданого закладом охорони здоров`я на підконтрольній Україні території. На підтвердження обставин смерті Заявником надано копії медичного свідоцтва та свідоцтва про смерть, виданих на тимчасово окупованій території, а також фотодокази місця поховання. Наявність родинних зв`язків між Заявником та померлою підтверджується наданими документами про акти цивільного стану, а в частині підтвердження братерства між батьком Заявника ( ОСОБА_3 ) та чоловіком померлої ( ОСОБА_4 ) письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки метричні книги за місцем їх народження в Курській області РФ є недоступними. Заявник просить встановити факт смерті ОСОБА_2 для подальшої державної реєстрації.

Заявник в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Заінтересована особа була повідомлена про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася.

Фіксування судового процесу не здійснювалось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Вирішуючи дану справу, суд також бере до уваги Інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», в якому містяться роз`яснення стосовно того, що документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Любимівка Каховського району Херсонської області померла громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що місце смерті особи відповідно до чинного законодавства віднесене до переліку територій, на яких ведуться бойові дії або які є тимчасово окупованими Російською Федерацією, що унеможливлює отримання родичами медичного документа встановленого зразка для реєстрації смерті в органах ДРАЦС у загальному порядку.

Факт смерті підтверджується сукупністю доказів, зокрема копією медичного свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 , виданого Каховською ЦРЛ (ТОТ), свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим на тимчасово окупованій території, а також фотофіксацією місця поховання.

Окрім того, судом досліджено питання родинних зв`язків між заявником та померлою. Встановлено, що ОСОБА_1 є племінницею померлої.

Зважаючи на об`єктивну неможливість отримання архівних метричних записів з території РФ (Курська область) щодо народження братів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд, керуючись принципами достатності та допустимості доказів, бере до уваги письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтверджують факт спорідненості батька заявника та чоловіка померлої. Враховуючи, що встановлення даного факту має для заявника юридичне значення і необхідне для реалізації права на державну реєстрацію смерті родича, а також з огляду на положення ст. 317 ЦПК України щодо невідкладного розгляду справ цієї категорії, суд вважає за можливе задовольнити заяву та звернути рішення до негайного виконання..

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до положень ч.2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до роз`яснень, наданих у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

У абзаці першому п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.

Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. theRepublic o f MoldovaandRussia», «Ila§cuandOthers v. MoldovaandRussia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України слід задовольнити, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть особи, видане державним органом України.

Згідно пункту 8 частини першої статті 430 та ч. 4 ст. 317 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 293, 294, 315-319 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту смерті- задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилася в с.Благовіщенка Каховського району Херсонської області, НОМЕР_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Любимівка, Каховського району, Херсонської області (тимчасово окупована територія України).

Допустити негайне виконання рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Науменко

03.03.26