Справа № 505/1660/20
Провадження № 2/505/242/2026
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.02.2026 року м.Подільськ Одеської області

Подільський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Павловської Г.В.

за участю секретаря судового засідання - Киларь Н.А.

за участю представника позивача - адвоката Осокіна С.Ю.

у відсутності позивача ОСОБА_1

у відсутності представника Подільської міської ради Подільського району Одеської області - Бакулевської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Подільську Одеської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Осокіна С.Ю. звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай), у якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) на території колишньої Липецької сільської ради Подільського району Одеської області в колишньому КСП «ім.Леніна», згідно державного акту на право колективної власності на землю від 20.08.1997 серії ОД-14-019 на право колективної власності на землю, площею 5582,5 гектарів.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що позивач ОСОБА_1 в січні 1997 року був прийнятий в члени колгоспу «ім.Леніна».

Після реорганізації колгоспу «ім.Леніна» в колективне сільськогосподарське підприємство «ім.Леніна» позивач був членом вказаного підприємства і з нього не звільнявся, а в 2001 році був призваний до Збройних Сил України.

Однак, з невідомих причин позивач, як член КСП «ім.Леніна» не був включений до списків пайщиків.

На час отримання Державного акту від 20.08.1997 року серії ОД-14-019 на право колективної власності на землю площею 5582,5 гектарів позивач був членом КСП «ім.Леніна» та мав право на земельну частку (пай) як член КСП, проте він не включений до списку членів КСП, оскільки відповідно до виписки з протоколу №2 загальних зборів членів КСП «ім.Леніна» від 08.02.2000 року його помилково не включили до списку членів КСП, що мають право на земельний пай, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 07.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29.06.2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 09.11.2021 року замінено відповідача Куяльницьку сільську раду Подільського району Одеської області на Подільську міську раду Подільського району Одеської області.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Осокін С.Ю. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що позивач бу призваний в ЗСУ в 2021 році, позивач був членом КСП, його права були порушені, оскільки він не включений до списку членів КСП.

Представник Подільської міської ради Подільського району Одеської області Бакулевська К.І. в судове засідання не з`явилась, але надала заяву, яка зареєстрована в канцелярії Подільського міськрайонного суду Одеської області за вх.№ 2564 від 13.02.2026 року про розгляд справи без участі представника за наявними в матеріалах справи документами.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу різноробочим, потім комбайнером, помічником комбайнера.

Крім того, згідно копії архівної довідки про стаж №167 від 10.06.2020 року, виданої начальником трудового архіву ОСОБА_2 , в документах архівного фонду №46-Т, опис 1-о/с «Товариство з обмеженою відповідальністю агрофірми «Темп» сЛипецьке Подільського (Котовського) району Одеської області в книгах обліку стажу колгоспників значиться прізвище російською « ОСОБА_3 » та нарахування його вихододнів та такі роки, а саме: 1997- 22, 1998 - 123, 1999 -43, 2000 - 56, 2001 -33.

Згідно копії архівної довідки про реорганізацію №168 від 10.06.2020 року, виданої начальником трудового архіву ОСОБА_2 , в документах архівного фонду №46-Т, опис 1-о/с «Товариство з обмеженою відповідальністю агрофірми «Темп» сЛипецьке Подільського (Котовського) району Одеської області значиться про його реорганізацію, зокрема 1997-1999 - колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) ім.Леніна; 2000-2005 р.р. - товариство з обмеженою відповідальністю агрофірма «Темп». Колгосп ім.Леніна реформовано в КСП ім.Леніна в 1997 (прот.№1 від 07.03.1997 р.), а КСП ім.Леніна реформовано в 2000 р. в ТОВ АФ «Темп» (прот.№1 від 08.02.2000р.) яке було правонаступником КСП ім.Леніна.

Згідно копії військового квитка, ОСОБА_1 перебував на військові службі в в/ч НОМЕР_2 з 22.05.2001 року по 02.01.2002 року.

Згідно довідки №539 від 11.06.2020 року, виданої виконкомом Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено факт його перебування у трудових відносинах із указаним колективним сільськогосподарським підприємством «ім.Леніна».

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; примусове виконання обов`язку в натурі (ч. 1, п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною другою статті 2 цього Закону передбачено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Статтею 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» N 720/95 від 8 серпня 1995 року передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України (у редакції Кодексу від 22 червня 1993 року) та відповідно до зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов:

1) перебування в членах КСП на час паювання;

2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю;

3) одержання КСП цього акта.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02.03.2020 у справі № 573/813/19-ц, від 13.05.2020 у справі № 627/66/17, від 20.05.2020 у справі № 384/642/17, від 02.09.2020 у справі № 530/311/19, від 22.10.2020 у справі №149/2978/18, від 16.12.2020 у справі № 637/672/19-ц, від 23.12.2020 у справі № 609/1117/18, від 16.06.2021 у справі № 137/1642/19 та від 13.09.2023 у справі № 192/1822/21.

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають:

-колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

- громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом;

- громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до статті 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є:

- свідоцтво про право на спадщину;

- посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай);

- рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Судом встановлено, що відповідно до рішення 6 сесії ХХІІ скликання Липецької сільської ради народних депутатів від 4 квітня 1997 року було видано Державний акт серії ОД-14-019 на право колективної власності на землю, площею 5582,5 гектарів.

Відтак, ураховуючи те, що позивач був членом КСП "ім.Леніна", суд приходить до висновку, що його помилково не внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), як члени КСП.

Разом із тим, судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду.

Так, оскільки спірні правовідносини виникли у 1997 році тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України у редакції 2003 року, а тому регулюються нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Статтею 71 ЦК УРСР передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР).

Згідно статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться у статті 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 487/10132/14-ц.

Суд зазначає, що позивач як член КСП повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП ім. Леніна (1997 рік) акта на право колективної власності на землю, тобто право на звернення до суду з позовом у ОСОБА_1 виникло 04.04.1997 (дата отримання КСП «ім.Леніна» державного акту на право колективної власності на землю). З позовом до суду про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернуся лише 22.06.2020, тобто майже через 23 роки з дня виникнення права на позов.

Оскільки право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1997 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

Звертаючись до суду із позовом, позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 07.04.2020 року (справа № 147/294/18) та від 04.08.2021 (справа № 617/537/19).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав ОСОБА_1 пройшло більше трьох років, а достатніх доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності ним не наведено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судові витрати на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 264, 265, 268, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Павловська

Повне судове рішення складено та підписано 02.03.2026 року.