ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/103/26Головуючий по 1 інстанції
Справа № 707/1429/21 Категорія: 301000000 Морозов В.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

позивач заступник керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ;

відповідач ОСОБА_1 , Будищенська сільська рада Черкаського району Черкаської області (як правонаступник Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області), ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу заступник керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2025 року в справі за позовом заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, до Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області (як правонаступника Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речового права на неї, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року заступник керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області (далі - Будищенська сільська рада), Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речового права на неї, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 18 липня 1996 року № 320 Черкаському колективному сільськогосподарському рибопромисловому підприємству імені Шевченка (в подальшому Приватному акціонерному товариству імені Шевченка (далі - ПАТ імені Шевченка)) видано державний акт на право постійного користування землею серії ЧР № 17-79 від 18 липня 1996 року для сільськогосподарського використання.

На підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року, укладеного між ПАТ імені Шевченка та громадянами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , нерухоме майно, розташоване на АДРЕСА_1 , перейшло у спільну часткову власність, у рівних частках до вказаних фізичних осіб.

У подальшому, на підставі договору дарування від 04 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , у власність останнього безоплатно передано частку нерухомого майна ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

За згодою ПАТ імені Шевченка рішенням державного реєстратора Черкаського районного управління юстиції від 20 червня 2014 року № 13914234 за Свидівоцькою сільською радою зареєстроване право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :04:007:0086, загальною площею 0,61 га, та за результатами її поділу сформовано 7 земельних ділянок, які відведено у власність громадянам, у тому числі і ОСОБА_2 .

Так, рішенням Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0090, загальною площею 0,0965 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на АДРЕСА_2 (далі - земельна ділянка).

На підставі рішення державного реєстратора Черкаського районного управління юстиції Мацепи О.С. від 30 грудня 2014 року, за ОСОБА_2 зареєстроване відповідне речове право на вказану земельну ділянку.

На підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2017 року речове право на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 .

Прокурор вказував, що рішення Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 в частині виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідає вимогам чинного земельного законодавства, зокрема, в частині неможливості перебування земель, зайнятих прибережними захисними смугами, у приватній власності, в частині порушення порядку встановлення цільового призначення земельної ділянки, відсутності погодження проекту землеустрою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, відсутності погодження проекту землеустрою структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, непроведення обов`язкової експертизи землевпорядної документації.

Прокурор вказував, що для встановлення обставин перебування спірних земельних ділянок в межах прибережно-захисної смуги Кременчуцького водосховища ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» здійснено всі необхідні обміри та визначено фактичну відстань земельних ділянок від урізу води та визначено розміри та межі прибережної захисної смуги.

Відповідно до проведених ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» геодезичних обмірів спірні земельні ділянки у повному обсязі входять до нормативно визначеної законодавством 100-метрової зони прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.

Тому земельна ділянка, що відведена у приватну власність ОСОБА_2 на підставі спірного рішення Свидівоцької сільської ради, має у своєму складі землі водного фонду - прибережну захисну смугу Кременчуцького водосховища.

Як наслідок, затвердження проекту та передача у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 порушує вимоги ЗК України та ВК України в частині неможливості перебування таких земель у приватній власності. Вказане твердження має самостійне значення з точки зору визнання незаконним та скасування акта органу державної влади в порядку статті 21 ЦК України.

Крім того, при розробці проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність за рахунок земель, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги, необхідна наявність висновку Департаменту екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації. Рішення Свидівоцькою сільською радою щодо затвердження будь-якої проектної документації із встановлення розмірів та меж прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, в межах спірної земельної ділянки, не приймалося.

З огляду на зазначене рішення Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 у частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки прийняте всупереч статей 20, 58, 59, 84, частини дев`ятої статті 118, статті 186-1 ЗК України, статті 4 ВК України, у зв`язку із чим підлягає визнанню судом незаконним та скасуванню.

Також прокурор зазначав, що спірним рішенням у приватну власність ОСОБА_2 фактично передано частину гідротехнічної споруди Будище-Свидівської захисної дамби, що суперечить статтям 58, 59 ЗК України.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 Черкаським управлінням захисних масивів дніпровських водосховищ (на момент відведення - Черкаське регіональне управління водних ресурсів) як титульним володільцем спірної земельної ділянки не надавалось погодження на відведення її у власність, що є порушенням вимог частини другої статті 123 ЗК України.

Ураховуючи наведене, перший заступник керівника Черкаської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» в частині відведення ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради, в межах населеного пункту з кадастровим номером :04:007:0090, загальною площею 0,0965 га;

- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку з одночасним припиненням речового права на неї;

- усунути перешкоди держави в особі територіальної громади с. Свидівок в особі Будищенської сільської ради та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, як титульного володільця, у користуванні та розпорядженні якого перебуває спірна земельна ділянка водного фонду, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її на користь територіальної громади с. Свидівок в особі Будищенської сільської ради та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ.

Черкаським районним судом Черкаської області рішенням від 07 березня 2023 року у задоволенні позову заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави, відмовлено.

Черкаським апеляційним судом постановою від 13 липня 2023 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07 березня 2023 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2024 року касаційну скаргу першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Черкаського районного суду від 07 березня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 липня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили всі матеріали справи, не встановили, чи перебуває спірна земельна ділянка, яка передана у приватну власність на підставі оспорюваного рішення, у межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища. Дійшовши висновку про те, що на час передачі у приватну власність спірна земельна ділянка належала до земель сільськогосподарського призначення, суди не врахували те, що прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій. Межі такої прибережної захисної смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Тобто віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель сільськогосподарського призначення не спростовує той факт, що ця земля може бути одночасно землею водного фонду, передача якої у приватну власність заборонена.

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що за відсутності проведеної відповідної земельно-технічної експертизи у суду відсутні підстави безспірно стверджувати, що на момент прийняття оспорюваного рішення Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» у частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, спірна земельна ділянка не належала до земель водного фонду.

Враховуючи зазначене, для повного встановлення обставин справи та ухвалення судового рішення, яке відповідатиме вимогам статей 263 265 ЦПК України, у порядку, передбаченому ЦПК України, слід провести земельно-технічну експертизу, оскільки суди не надали належної оцінки доказам сторін щодо належності чи неналежності спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ відмовлено повністю.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки мета позову прокурора спрямована на усунення перешкод територіальній громаді, яка не втратила володіння земельною ділянкою у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом її повернення від відповідача, то ефективним способом судового захисту є негаторний, а не віндикаційний позов.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову прокурора, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Не погодившись з рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2025 року, заступник керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, не заперечивши факт віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду, дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги є вимогами віндикаційного характеру.

Так, позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, тоді як предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Натомість, не взявши до уваги, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права, втілений у негаторному позові, повністю відповідає змісту ст. 391 ЦК України та ч. 2 ст. 152 ЗК України, судом першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Судом першої інстанції в порушення вимог процесуального права не взято до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06.06.2018, згідно з яким спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища р.Дніпро та Будище-Свидівоцької захисної дамби.

Однак, вказаний висновок експерта від 06.06.2018, підготовлений у рамках кримінального провадження, відповідає положенням цивільно-процесуального закону, якщо експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні.

При цьому, факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, оскільки вона в повному обсязі потрапляє в 100-метрову зону прибережної захисної смуги, доводиться також геодезичним дослідженням ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 17.10.2017 № 3036, а отже вказаний факт доведений прокурором сукупністю письмових доказів.

Поза увагою суду залишено і факти відсутності погоджень проектів землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки Управління екології та природних ресурсів Черкаської ОДА, Державного агентства водних ресурсів України, підтверджені відповідними доказами, долученими у справу.

03.12.2025 на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Безпалого Є.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивачем заявлено позовні вимоги віндикаційного та негаторного характеру, що суперечить вимогам ЦПК України, оскільки такі позови є взаємовиключними.

У відзиві на апеляційну скаргу також вказано, що висновок експерта є неналежним доказом у справі, оскільки не був складений на замовлення позивача і незважаючи на вимогу, викладену Верховним Судом у постанові від 20.03.2024, прокурор клопотання про призначення земельно-технічної експертизи у даній справі не заявив.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03.02.2026 у задоволенні клопотання Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області про закриття провадження у даній справі відмовлено. Залучено Будищенську сільську раду Черкаського району Черкаської області як правонаступника відповідача Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області у даній справі.

Заслухавши доповідь судді, учасників справи та їх представників, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з огляду на таке.

Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що в 1996 році було проведено встановлення меж землекористування для підготовки та видачі державного акта на право постійного користування землею Черкаському колективному сільськогосподарському рибопромисловому підприємству імені Шевченка. Черкаським районним відділом земельних ресурсів була заведена відповідна справа (т. 1, а.с. 35).

Рішенням виконавчого комітету Черкаської районної ради народних депутатів від 10 червня 1969 року затверджено акт на право користування землею Черкаській рибартилі імені Шевченка та вказано, що землекористування рибартилі імені Шевченка розміщується на восьми окремих земельних ділянках (т. 1, а.с. 41-43).

Відповідно до довідки Управління земельних ресурсів Черкаського району № 76а/2 у постійному користуванні рибколгоспу імені Шевченка, згідно із земельно-обліковими документами, станом на 01 січня 1995 року, знаходиться 623,0 га земель, з них на території Свидівоцької сільської ради народних депутатів 0,6 га, в складі якої перебуває і спірна земельна ділянка. Вказана обставина сторонами не оспорюється (т. 1, а.с. 45).

Згідно з актом погодження на місцевості зовнішньої межі земельної ділянки рибколгоспу імені Шевченка від серпня 1995 року фактична загальна площа земельної ділянки, розташованої у с. Дахнівка, становить 0,61 га. Суміжним землекористувачем є Черкаське регіональне управління водних ресурсів, представник якого погодив межі по існуючих огорожах (т. 1, а.с. 46, 47).

Згідно з висновками про погодження місцерозташування, розміру і цільового використання земельних ділянок рибколгоспу імені Шевченка відділ архітектури і будівництва Черкаського району, відділ земельних ресурсів Черкаського району, районна санітарно-епідеміологічна станція, інспекція екологічної безпеки в Черкаському району, Свидівоцька сільська рада та Черкаське регіональне управління водних ресурсів погодили місцерозташування земельних ділянок рибколгоспу імені Шевченка, загальною площею 710,0 га. З них на території Свидівоцької сільської ради народних депутатів розташовано 0,61 га (т. 1, а.с. 48-53).

Розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації від 18 липня 1996 року № 320 затверджено матеріали справи про встановлення зовнішніх меж землекористування для підготовки та видачі державного акта на право постійного користування землею Черкаському колективному сільськогосподарському рибопромисловому підприємству імені Шевченка, загальною площею 710,21 га, у тому числі, в адмінмежах Свидівоцької сільської ради народних депутатів 0,61 га (т. 1, а.с. 54, 55).

Згідно з державним актом на право постійного користування землею серія ЧР 17-79 від 05 серпня 1996 року Черкаському колективному сільськогосподарському рибопромисловому підприємству імені Шевченка с. Червона Слобода у постійне користування надано 710,21 га земельних ділянок. Цільове призначення земельних ділянок визначено - для сільськогосподарського використання. Визначено межі та суміжних землекористувачів (т. 1, а.с. 56-59).

Відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 19 вересня 2007 року комплекс з будинками відпочинку на АДРЕСА_1 належить акціонерному сільськогосподарському риболовецько-промисловому товариству закритого типу імені Шевченка на підставі рішення виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради від 29 серпня 2007 року (т. 1, а.с. 64-68).

На підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року акціонерне сільськогосподарське риболовецько-промислове товариство закритого типу імені Шевченка продало ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 комплекс, який розташований на земельній ділянці Свидівоцької сільської ради, яка надана продавцю в постійне користування згідно з державним актом на право постійного користування серії ЧР № 17-79 (т. 1, а. с. 69-72).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 грудня 2007 року комплекс на АДРЕСА_1 на праві приватної власності, в частках по 1/5 належав ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 74-76).

28 жовтня 2013 року ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 провели виділення в натурі часток з об`єкта нерухомого майна відповідно до висновку КП ЧООБТІ та зареєстрували вказане майно за окремими адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 76-79).

На підставі договору дарування від 04 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , у власність останнього безоплатно передано нежитлові приміщення, а саме: складське приміщення з прибудовою під літерами «Е-1, с» - приміщення за номерами з 10-1 до 18-1, 18-2, загальною площею 114,1 кв. м, будинок відпочинку з відкритою верандою під літерами «К-1, к», загальною площею 51,6 кв.м, огорожу під № 1, свердловину під № 5, колодязь під № 6. Нежитлові приміщення, що перейшли у власність ОСОБА_2 , розташовані на АДРЕСА_2 . Вказані приміщення розміщені на земельній ділянці, яка надана акціонерному сільськогосподарському риболовецько-промисловому товариству закритого типу імені Шевченка в постійне користування згідно з державним актом на право постійного користування серії ЧР № 17-79 (т. 1, а.с. 99-103).

Рішенням Свидівоцької сільської ради від 30 серпня 2013 року № 31-12, на виконання подання Черкаського міжрайонного екологічного прокурора від 18 травня 2013 року та керуючись положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку державної та комунальної власності у зв`язку з їх розмежуванням», було вилучено земельну ділянку № ІІ, загальною площею 0,61 га (державний акт на право постійного користування серії ЧР № 17-79), у користувача Черкаського колективного сільськогосподарського рибопромислового підприємства імені Шевченка та передано до земель комунальної власності Свидівоцької сільської ради (т. 2, а.с. 71).

Згідно із заявою від 04 квітня 2014 року ПАТ імені Шевченка, яке є правонаступником Акціонерного сільськогосподарського риболовецько-промислового товариства закритого типу імені Шевченка, в особі директора, посвідченої нотаріусом, директор ознайомлений з рішенням Свидівоцької сільської ради від 30 серпня 2013 року № 31-12 та не заперечує щодо оформлення Свидівоцькою сільською радою земельної ділянки № ІІ, загальною площею 0,61 га (т. 1, а.с. 98).

Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 червня 2014 року Свидівоцька сільська рада зареєструвала за собою право комунальної власності на земельну ділянку 712498600:04:007:0086, площею 0,61 га, з цільовим призначенням - для сільськогосподарського використання, що розташована на території Свидівоцької сільської ради, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 червня 2014 року (т. 1, а.с. 87-89).

Рішенням Свидівоцької сільської ради від 29 серпня 2014 року № 42-4 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність, площею 0,0965 га, для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 . У пункті 8 цього рішення вирішено, що рішення сесії сільської ради від 24 грудня 2013 року № 34-9 «Про надання дозволу громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для обслуговування об`єктів нерухомості» вважати таким, що втратило чинність (т. 1, а.с. 85).

Згідно з довідкою за даними форми 6-зем станом на 28 жовтня 2014 року спірна земельна ділянка обліковувалася як землі сільськогосподарського призначення, які знаходяться під будівлями та спорудами (т. 1, а.с. 86).

З інформаційної довідки про об`єкт власності відомо, що спірна земельна ділянка мала комунальну форму власності, перебувала в користуванні ОСОБА_2 , за функціональним призначенням - для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а.с. 94).

15 грудня 2014 року відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Черкаської районної державної адміністрації погоджено відведення земельної ділянки, площею 0,0965 га, що розташована у АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 95).

Згідно з висновком Управління Держземагентства у Черкаському районі Черкаської області від 23 грудня 2014 року погоджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , площею 0,0965 га, для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 96).

Рішенням Свидівоцької сільської ради Черкаського району від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» затверджено проект та надано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку (т. 1, а.с. 26).

04 грудня 2014 року державним реєстратором реєстру речових прав на нерухоме майно, в особі приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А., проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Згідно з договором купівлі-продажу від 01 січня 2017 року № 6485, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., право власності на спірну земельну ділянку набула ОСОБА_1

01 липня 2017 року державним реєстратором реєстру речових прав на нерухоме майно, в особі приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А., проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку (т. 1, а.с. 112-114).

Відповідно до листа Свидівоцької сільської ради від 25 липня 2017 року № 525/02-75 проект землеустрою щодо встановлення прибережно-захисної смуги на території Свидівоцької сільської ради не розроблявся, межі в натуру не виносилися (т. 1, а.с. 107-109).

На виконання вказівки Верховного Суду, зазначеній в постанові від 20.03.2024, у даній справі щодо необхідності проведення земельно-технічної експертизи задля встановлення факту належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, Черкаська окружна прокуратура подала до Черкаського районного суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи від 23.05.2024, серед яких висновок експерта від 06.06.2018 № 19/13-3/279-СЕ/17.

Відповідно до висновку експерта від 06.06.2018 № 19/13-3/279-СЕ/17, виконаного у рамках кримінального провадження в Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :04:007:0090 повністю потрапляє до меж прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.

Згідно з запискою по відводу земель під будівництво Будише-Свидівоцької дамби, відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 25.03.1954 про будівництво Кременчуцької гідроелектростанції на р. Дніпро Українським відділенням інституту «Гідроенергопроект» зіставлено проектне завдання Кременчуцьке ГЕС , яке затверджено Міністерством Електростанцій СРСР, протокол рішення Колегії МЕС № 25 від 18.09.1954/ Радою Міністрів СРСР, розпорядження № 7569-з від 01.11.1955 і постанова Ради Міністрів УрСР № 1135 від 14.09.1956, з відміткою нормального підпорного горизонту води 81,0 м (т. 4 а.с. 37-40).

Відповідно до копії Паспорту технічного стану споруди Будище-Свидівської дамби, Будище- Свидівський масив розташований на правому березі р. Дніпро в межах Черкаського району Черкаської області в хвостовій частині водосховища. З заходу його обмежує р. Вільшанка, з сходу - зближуючий з р. Дніпро виступ високої четвертої тераси. У зв`язку з тим, що при проектуванні дамби використовувались високі елементи рельєфу місцевості, вона розділена на чотири ділянки. По капітальності споруда відноситься до 4 класу. Довжина дамби 16,7 км (т. 4 а.с. 41-47).

Відповідно до довідки Черкаського управління захисних масивів Дніпровських водосховищ від 13.06.2022, Будище-Свидівська дамба загальною протяжністю 16,7 км, яка 1962 року введена в експлуатацію, перебуває на балансі Черкаського управління захисних масивів Дніпровських водосховищ з інвентарним номером 101305444 та знаходиться в оперативному управлінні Дахнівської дільниці Черкаського УЗМДВ (т. 4 а.с. 48).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Предметом спору в цій справі є визнання незаконним та скасування рішення Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» в частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :04:007:0090; усунення перешкод державі в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її; скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (статті 18, 19 ЗК України).

Відповідно до статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанцій) передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Законодавством України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України землі водного фонду, що належать до земель комунальної власності, взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статі 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Відповідно до положень частини першої статті 60 ЗК України та частини першої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 372/2180/15, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках неодноразово зазначала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року в справі № 469/1203/15 (провадження № 14-95цс18), від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13 (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14 (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (провадження № 14-364цс19), від 07 квітня 2020 року в справі № 372/1684/14 (провадження № 14-740цс19)).

Отже, з огляду на приписи статті 59, підпунктів «ґ», «е» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах, є обмеженим законодавчо.

При зверненні до суду із позовом прокурор вказував, що спірна земельна ділянка у повному обсязі входить до нормативно визначеної законодавством 100-метрової зони прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, тому затвердження проекту землеустрою та передача її у приватну власність порушує вимоги Земельного та Водного кодексів України в частині неможливості перебування таких земель у приватній власності. Також вказував на те, що спірна земельна ділянка перебуває в межах 116-метрової технічно-експлуатаційної зони Будище-Свидівоцької захисної дамби.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та беручи до уваги норми законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, колегія суддів висновує про належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06.06.2018 № 19/13-3/279-СЕ/17, наданого Черкаською окружною прокураторою до суду першої інстанції на виконання вказівки Верховного Суду в постанові від 20.03.2024, у даній справі, в якому зазначено, що земельна ділянка :04:007:0090, площею 0,0963 га потрапляє до меж прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.

Вказаний висновок не взято до уваги судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення з посиланням на те, що він є недопустимим та недостовірним, оскільки його отримано поза рамками даної цивільної справи, в межах кримінального провадження, яке існує вже понад сім років, щодо якого відсутні дані про його завершення, прийняті рішення по суті, визнання винними осіб, сторони у даному провадженні були позбавлені можливості у даній експертизі навести доводи, подати відповідні докази та поставити питання на вирішення експерту.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі, письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, та одержані без порушення порядку, встановленого законом (ст.ст. 77, 78 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.07.2021 у справі № 904/1604/19, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (п. 105), Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 686/23256/16 та від 25.03.2021 у справі № 752/21411/17, зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі.

Колегія суддів враховує, висновок експерта проведений у кримінальному провадженні є допустимим доказом, якщо містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Із зазначених вище норм процесуального закону, встановлених у справі обставин, досліджених судами доказів вбачається, що висновок експерта за результатами проведеної Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України на підставі постанови слідчого у кримінальному провадженні, експертизи № 19/13-3/279-СЕ/17 від 06.06.2018, долучений до матеріалів цивільної справи № 707/1429/17, є належним та допустимим доказом. У випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, відповідачі у даній справі мали право заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи. Крім того, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

При цьому, суд першої інстанції не застосовував вказані висновки при ухваленні судового рішення та не надав належної оцінки з урахуванням інших, безспірних доказів у справі.

Крім того, факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, оскільки вона в повному обсязі потрапляє в 100-метрову зону прибережної захисної смуги, доводиться також геодезичним дослідженням ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 17.10.2017 № 3036.

Поза увагою залишено судом і факти відсутності погоджень проєктів землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки Управління екології та природних ресурсів Черкаської ОДА, Державного агентства водних ресурсів України, підтверджені відповідними доказами долученими у справу.

З огляду на викладене, судом апеляційної інстанції безспірно встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:007:0090, як на момент винесення незаконного розпорядження Свидівоцької сільської ради Черкаського району від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам», так і на момент розгляду справи судами, відноситься до земель водного фонду, яка не могла бути надана у приватну власність.

Разом з тим, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції також не надав оцінки факту розташування спірної земельної ділянки в межах технічно-експлуатаційної зони гідроспоруди.

Так, прокурор у позовній заяві зазначав, що для захисту від затоплення водами Кременчуцького водосховища р. Дніпро навколо розташованих населених пунктів і сільськогосподарських угідь побудовано Будище-Свидівоцький захисний масив.

Із матеріалів справи вбачається, що земельну ділянку, на якій знаходиться Будище-Свидівоцька захисна дамба, передано Черкаському управлінню захисних масивів дніпровських водосховищ (на момент передачі Управління служби експлуатації та технагляду за будівництвом захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі р. Дніпро відповідно до архівної довідки про створення Черкаського регіонального управління водних ресурсів) розпорядженням Ради Міністрів УРСР № 209-р від 02.04.1973 саме під будівництво захисної дамби, попередньо вилучивши її у попередніх землекористувачів.

Відповідно до паспорту Будище-Свидівоцької захисної дамби, схеми комплексу захисних споруд БудищеСвидівоцького масиву, вказана гідроспоруда є об`єктом державної власності, має довжину 16,7 км та входить до комплексу гідротехнічних споруд для захисту від підтоплення та затоплення понад 6 тис. га земель та 8 населених пунктів, отже відповідно до законодавства знаходиться на землях водного фонду.

Технічно-експлуатаційна зона дамби має ширину 116,0 м від гребня дамби в сторону Кременчуцького водосховища, де заборонена будь-яка господарська діяльність, що крім даних паспорту гідроспоруди - Будище-Свидівоцької захисної дамби, також підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами листом Черкаського регіонального управління водних ресурсів від 28.07.2017 № 563/11.

Зазначене вище розпорядження Ради Міністрів УРСР № 209-р від 02.04.1973 про відведення земельної ділянки під будівництво захисної дамби з попереднім вилученням її у попередніх землекористувачів є підставою набуття у користування Черкаським управлінням захисних масивів дніпровських водосховищ (на момент передачі Управління служби експлуатації та технагляду за будівництвом захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі р. Дніпро відповідно до архівної довідки про створення Черкаського регіонального управління водних ресурсів) земельної ділянки, на якій у подальшому розміщено гідроспоруду Будище-Свидівоцьку захисну дамбу, невід`ємною частиною якої є її технічно-експлуатаційна зона шириною 116 м.

При цьому законодавство України, чинне на момент виникнення вказаного права Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, не передбачало його обов`язкової реєстрації та не ставило факт виникнення права в залежність від моменту такої реєстрації. Отже відсутність державної реєстрації Будище-Свидівоцької захисної дамби у цьому випадку не впливає на її правовий статус та права на неї держави в особі уповноважених органів.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Спірна земельна ділянка, сформована за рахунок земель, попередньо відведених для будівництва і обслуговування Будище-Свидівоцької захисної дамби, що як об`єкт нерухомості, знаходиться у державній власності та перебуває на балансі і оперативному віданні Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, яке є її обслуговуючою організацією.

Факт перебування спірної земельної ділянки в межах пікетів 62-64 Будище-Свидівської захисної дамби підтверджується листом Черкаського регіонального управління водних ресурсів від 28.07.2017 № 563/11 та листом Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ від 22.06.2021 № 479/13.

Отже, з передачею розпорядженням Свидівоцької сільської ради Черкаського району від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» у власність спірної земельної ділянки, фактично було передано у приватну власність частину гідротехнічної споруди Будище-Свидівської захисної дамби, що суперечить положенням статей 58, 59 ЗК України.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що:

«заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду керуючись тим, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14 (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».

У спірних правовідносинах прокурор звернувся до суду з позовом про усунення перешкод територіальній громаді в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду, припинення використання її всупереч закону та повернення.

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання користування земельною ділянкою водного фонду прибережною захисною смугою.

При цьому спір, що виник, порушує інтереси територіальної громади с. Свидівок, як законного власника вказаних земельних ділянок, а відсутність належного владного контролю на вказаному напрямі створює сприятливі умови для незаконного використання земель.

Відновлення порушеного права територіальної громади на законне користування та розпорядження спірними земельними ділянками водного фонду може бути реалізоване шляхом їх повернення, скасування державної реєстрації та припинення права приватної власності на неї.

Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Разом з тим суд першої інстанції, не заперечивши факт віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду, прийшов до помилкового висновку, що позовні вимоги прокурора є вимогами віндикаційного характеру.

Як вже зазначалось раніше, позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, тоді як предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння за правилами ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Натомість, не взявши до уваги, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права, втілений у негаторному позові, повністю відповідає змісту ст. 391 ЦК України та ч. 2 ст. 152 ЗК України, судом першої інстанції безпідставно повністю відмовлено у задоволенні позову.

Водночас, щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Свидівоцької сільської ради Черкаського району від 23 грудня 2014 року № 47-5 «Про затвердження проектів із землеустрою та надання земельних ділянок у власність громадянам» в частині відведення ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої а адміністративних межах Свидівоцької сільської ради, в межах населеного пукту за кадастровим номером :04:007:0090, загальною площею 0,0965 га, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на необхідність дотримання позивачем ефективного способу захисту, зокрема, в справах про витребування (повернення) земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, на врахування висновків якої, щодо належних способів захисту, вказував Верховний Суд у постанові в даній справі, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування (повернення) оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Відтак, вирішуючи спір по суті, колегія суддів зазначає, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження Свидівоцької сільської ради від 23 грудня 2014 року № 47-5 є неефективним способом захисту, оскільки рішення органу державної влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване, і незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно надати правову оцінку рішенню органу державної влади та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. Отже, вказана позовна вимога задоволеною бути не може.

З огляду на викладене, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Матеріали справи також містять клопотання сторони відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності до даних правовідносин, однак колегія суддів зазначає, що оскільки прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, який може бути поданий доти, доки існує саме правопорушення, то строки позовної давності застосовані бути не можуть. Вказане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

При вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право власності відповідачів на мирне володіння майном (земельними ділянками).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункти 40-43)).

Усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, як така, що знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди.

Отже, таке використання земельних ділянок водного фонду, яке не сприятиме досягненню зазначених цілей, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, у тому числі, через неналежну експлуатацію гідротехнічної споруди, яка знаходиться на відповідному водному об`єкті.

З огляду на вказане, закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина другастатті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах, зокрема, смуг відведення - переліком визначених цілей.

Враховуючи на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані норми права, колегія суддів доходить висновку про відсутність невідповідності заходу втручання держави у право власності поточного володільця спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

У справі, що переглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки водного фонду, розташованої в межах гідротехнічної споруди, експлуатація якої становить значну суспільну вагу та потребує особливого ставлення, спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні захисної споруди, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, та їх передання у власність.

Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц зроблено висновок, що у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь-яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Так, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, підлягають перерозподілу судові витрати у справі.

Як вбачається з матеріалів справи за подання позовної заяви, яка містить три вимоги немайнового характеру, Черкаською обласною прокураторою було сплачено судового збору в розмірі 6810,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1071 від 25.06.2021 (т. 1 а.с. 182) та платіжною інструкцією № 1692 від 13.09.2021 (т. 1 а.с. 228).

За подачу апеляційної скарги на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07.03.2023 Черкаською обласною прокуратурою було сплачено судовий збір в сумі 10215,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 446 від 17.03.2023 (т. 2 а.с. 192).

За подачу касаційної скарги на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 07.03.2023 та постанову Черкаського апеляційного суду від 13.07.2023 Черкаською обласною прокуратурою було сплачено судовий збір в сумі 13620,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1630 від 01.08.2023 (т. 3 а.с. 93).

За подачу апеляційної скарги на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.09.2025 Черкаською обласною прокуратурою було сплачено судовий збір в сумі 8172,00 грн (з урахуванням коефіцієнту 0,8), що підтверджується платіжною інструкцією № 2246 від 20.10.2025 (т. 5 а.с. 80).

Таким чином, враховуючи, що за результатами перегляду даної справи судом апеляційної інстанції задоволено дві позовні вимоги немайнового характеру з трьох заявлених, то пропорційно задоволеним позовним вимогам, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Черкаскої обласної прокуратури потрібно стягнути судовий збір в загальному розмірі 25878,00 грн, тобто по 12940,00 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2025 року, у даній справі, скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ до Свидівоцької сільської ради (правонаступником якої є Будищенська сільська рада Черкаського району Черкаської області), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речового права на неї, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення, задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:007:0090, загальною площею 0,0965 га, з одночасним припиненням речового права на неї.

Усунути перешкоди державі в особі Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ, як титульного володільця, та територіальної громади с. Свидівок в особі Будищенської сільської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :04:007:0090, загальною площею 0,0965 га, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її на користь територіальної громади с. Свидівок в особі Будищенської сільської ради та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 та ОСОБА_2 на користь Черкаської обласної прокуратури судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 25878,00 грн, тобто по 12940,00 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2026 року.

Судді Ю.В. Сіренко

О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова