Єдиний унікальний номер судової справи: 469/1613/24
Номер провадження: 22-ц/812/480/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Коломієць Т.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Дорошенко А.В., представника відповідача - Агафонової Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Коблівської сільської ради

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Тавлуя В.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Коблівської сільської ради про скасування державної реєстрації земельної ділянки та витребування її із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про скасування державної реєстрації земельної ділянки та витребування її із чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації № 320 від 26 березня 2009 року «Про затвердження проєкту землеустрою та надання у власність земельних ділянок» затверджено проєкт землеустрою по відведенню земельних ділянок у власність громадянам України (згідно списку) для ведення особистих селянських господарств із земель державної власності (запасу) в межах території Ч-Української сільської ради Березанського району Миколаївської області та передано у власність земельні ділянки загальною площею 6.70 га ріллі із земель державної власності (запасу) для ведення особистого селянського господарства в межах території Ч-Української сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Згідно додатку до розпорядження під №5 їй виділено у власність земельну ділянку загальною площею 2.00 га ріллі.

На підставі вказаного розпорядження 21 вересня 2010 року нею отримано державний акт серії ЯЗ №242732 на право власності на земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :05:000:0007, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Червоноукраїнської сільської ради Березанського району Миколаївської області (на даний час Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області).

10 травня 2024 року вона звернулася до сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_2 із заявою виконати роботи із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості) для реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

З метою визначення фактичної площі та розробки документації із землеустрою спеціалістом виконано комплекс топографо-геодезичних робіт, виконана кадастрова зйомка, в ході яких встановлено, що під час проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення Коблівської сільської ради помилково зареєстровано на місці розташування вказаної земельної ділянки іншу земельну ділянку комунальної власності за кадастровим номером :05:000:0220 (речове право зареєстровано за Коблівською сільською радою 15 травня 2020 року), що вбачається із технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 10 травня 2024 року.

27 червня 2024 року вона звернулася з заявою до ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, яка розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області.

Рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу № 3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Волинській області у внесенні відомостей №РВ-024 від 03 липня 2024 року (змін до них) до Державного земельного кадастру її відмовлено у зв`язку з тим, що електронний документ не відповідає установленим вимогам, та розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки: повне співпадіння з земельною ділянкою :05:000:0220.

В подальшому рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Коблівської сільської ради Миколаївської області Морозовим С.А. від 30 липня 2024 року № 74337558 у державній реєстрації належної ОСОБА_1 земельної ділянки, було відмовлено оскільки відомості про земельну ділянку відсутні в Державному земельному кадастрі, що суперечить вимогам закону.

За твердженням позивачки у неї наявні всі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення відповідної земельної ділянки шляхом реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим, посилаючись на наведені обставини та положення ч.1 ст.81 ЗК, ч.1 ст.116 ЗК, ч.6 ст.118, ст.121 ЗК України, ОСОБА_1 просила суд:

скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0220 площею 2,0 га з цільовим призначенням -землі запасу, яка розташована в межах території Коблівської сільської ради (Українській старостинський округ) Миколаївського (колишнього Березанського) району Миколаївської області, здійснену 21 листопада 2018 року, з припиненням речового права на земельну ділянку: права власності за Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області (номер запису про право в Державному реєстрі прав -36593599), державна реєстрація речового права за якою здійснена 15 травня 2020 року;

витребувати на її користь земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0220 площею 2,0 га з цільовим призначенням - землі запасу, яка розташована в межах території Коблівської сільської ради (Українській старостинський округ) Миколаївського (колишнього Березанського) району Миколаївської області з незаконного володіння Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, право власності за якою зареєстроване у Державному реєжстрі речових прав на нерухоме майно 15 травня 2020 року (номер запису про право власності 36593599).

Також позивачка просила стягнути з відповідачів судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2 466,40 грн та 16 956,80 грн витрат на надання професійної правничої допомоги.

08 січня 2025 року від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до суду надійшов відзив на позовну заяву в у якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0220 площею 2,0 га з цільовим призначенням -землі запасу, яка розташована в межах території Коблівської сільської ради (Українській старостинський округ) Миколаївського (колишнього Березанського) району Миколаївської області, здійснену 21 листопада 2018 року, посилаючись на те, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту, у зв`язку з чим, судове рішення у випадку його ухвалення на користь позивачки не може бути виконаним.

02 липня 2025 року на адресу суду від відповідача Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив заявлені позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на те, що оспорювані дії щодо формування земельної ділянки були здійснені ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, яке видало Наказ №9143/0/14-18-СГ від 20.12.2018 року, згідно якого земельні ділянки були передані у комунальну власність Коблівській сільській раді.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач також посилався на те, що за результатами дослідження наданих позивачем документів відсутня можливість остаточно встановити чи є земельна ділянка 2,0 га, кадастровий номер :05:000:0220, яка відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №9143/0/14-18-СГ від 20.12.2018 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», додатків до цього наказу та Акту приймання- передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 22.12.2018 була передана Коблівській сільській об`єднаній територіальній громаді у комунальну власність, саме тією земельною ділянкою, загальною площею 2,0 га, кадастровий номер :05:000:0007, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_1 згідно державного акту серія ЯЗ №242732, виданого на підставі розпорядження Березанської райдержадміністрації №320 від 26.03.2009 року та зареєстровано в Книзі 21.09.2010 за № 77.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2025 року позов задоволено частково. Витребувано на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0220 площею 2,0 га з цільовим призначенням - землі запасу, яка розташована в межах території Коблівської сільської ради (Український старостинський округ) Миколаївського (колишнього Березанського) району Миколаївської області, з незаконного володіння Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, право власності за якою зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 травня 2020 року, номер запису про право власності 36593599. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Стягнуто з Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 9711,60 грн, в тому числі, 1233,20 грн на сплату судового збору та 8478,40 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0007, площею 2.0 га, цільове призначення- для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Коблівської сільської ради (Український старостинський округ). Передача у власність відповідача Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №242732 площею 2,0 га, кадастровий номер :05:000:0007, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Червоноукраїнської сільської ради Березанського району Миколаївської області (на даний час Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області) є безпідставною та не відповідає вимогам закону. У зв`язку цим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребування на її користь земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0220 площею 2,0 га є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині скасування державної реєстрації земельної ділянки, суд вважав такі вимоги безпідставними, оскільки скасування державної реєстрації земельної ділянки унеможливить її витребування за рішенням суду, а відтак порушенні майнові права позивачки не будуть поновлені у зв`язку з чим позивачкою обрано неналежний спосіб захисту.

Вирішуючи питання про стягнення з Коблівської сільської ради на користь позивачки судових витрат на правову допомогу у сумі 8478,40 грн, суд виходив з пропорційності розміру задоволених позовних зі складності зазначеної цивільної справи, з огляду на предмет та підстав позову, а також склад осіб, що приймають участь у справі, характер виконаних адвокатом робіт, які вважав об`ємними, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, який становить дев`ять годин, обсяг наданих адвокатом послуг, в тому числі, участь адвоката в одному судовому засіданні та здійснення адвокатського запиту на адресу відповідача, значення, яке вказана справа має для позивача, а також наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач Коблівська сільська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині витребування земельної ділянки з незаконного володіння Коблівської сільської ради та в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В апеляційній скарзі зазначено про те, що обраний судом спосіб захисту у вигляді витребування земельної ділянки не відповідає фактично встановленим судом обставинам справи, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права. Крім того, висновок суду про фактичне накладення земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0220 на земельну ділянку, яка за твердженням позивача належить їй на праві приватної власності здійснено без належного та допустимого доказового підтвердження таких обставин.

Також зазначено, про те що суд першої інстанції, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не надав належної правової оцінки причинам виникнення спірних правовідносин та ролі кожного з відповідачів у їх формуванні, що призвело до необґрунтованого покладення негативних наслідків судового розгляду виключно на Коблівську сільську раду.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївський області правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.

У судове засідання представник - відповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївський області не з`явився, про місце й час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Колегія вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що згідно додатку №5 до розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 26 березня 2009 року №320 «Про затвердження проєкту землеустрою та надання у власність земельних ділянок», яким затверджено проєкт землеустрою по відведенню земельних ділянок у власність громадянам України (згідно списку) для ведення особистих селянських господарств із земель державної власності (запасу) в межах території Ч-Української сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_1 виділено у власність земельну ділянку загальною площею 2.00 га ріллі (а.с.2-13).

На підставі вказаного розпорядження 21 вересня 2010 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЗ №242732 на право власності на земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :05:000:0007, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Червоноукраїнської сільської ради Березанського району Миколаївської області (на даний час Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області) (а.с.14).

За інформацією Відділу №3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 26 вересня 2024 року за вих. № 4398/354-24 згідно Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, які велися до 01.01.2013 земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0007, площею 2.0 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Коблівської сільської ради (Український старостинський округ) перебуває у приватній власності ОСОБА_1 згідно Державного акта на праві власності на земельну ділянку серії ЯЗ №242732, виданого на підставі розпорядження Березанської райдержадміністрації № 320 від 26 березня 2009 року та зареєстрованого в Книзі 21 вересня 2010 року за №77 (а.с.27).

Належність позивачці на праві власності земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0007, площею 2.0 га вбачається з Відповіді ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 25 листопада 2024 року за вих. № 29-14-0.130-5314/2-24 про те, що у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 21 вересня 2010 року за №77 у приватній власності ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0007, площею 2.0 га, цільове призначення- для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Коблівської сільської ради, відомості про яку у Державному земельному кадастрі відсутні (а.с.30).

Отже, наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0007, площею 2.0 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Коблівської сільської ради (Український старостинський округ).

Між тим, рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу №3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Волинській області №РВ-024 від 03 липня 2024 року позивачці відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, у зв`язку з тим, що електронний документ не відповідає установленим вимогам, та розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки: повне співпадіння з земельною ділянкою :05:000:0220 (а.с.20).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Коблівської сільської ради Миколаївської області №74337558 від 30 липня 2024 року ОСОБА_3 . ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації належної її земельної ділянки, на підставі того, що відомості про земельну ділянку відсутні в Державному земельному кадастрі (а.с.22).

Разом з тим, згідно Додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 грудня 2018 року №9143/0/14-18-СГ, рішенням позачергової XXXIV сесії 8 скликання Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №1 від 15 січня 2019 року були прийняти земельні ділянки сільськогосподарського призначення з державної власності у комунальну власність Коблівської сільської ради у межах території Коблівської сільської ради загальною площею 5606,3836 га (а.с.31-36).

У зв`язку з цим, на підставі вказаних документів, 15 травня 2020 року державним реєстратором Коблівської сільської ради Морозовим С.А. зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0220 за Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області, форма власності - комунальна.

Як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої на замовлення ОСОБА_1 під час проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення Коблівської сілської ради помилково зареєстровано на місці розташування належної на праві власності позивачці земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0007, площею 2.0 га іншу земельну ділянку комунальної власності за кадастровим номером :05:000:0220 (а.с.15-18).

Повне співпадіння належної позивачці земельної ділянки та земельної ділянки, яка зареєстрована за Коблівською сільською радою, також підтверджено інформацією Головного управління Держгеокадастру у Миколаївський області, а також рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу №3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Волинській області №РВ-024 від 03 липня 2024 року (а.с. 20, 27).

Отже, наведене свідчить проте, що позивачка ОСОБА_1 фактично не може реалізувати своє право власності на спірну земельну ділянку, оскільки земельну ділянку фактично передано у володіння з присвоєнням іншого кадастрового номеру, а саме номеру :05:000:0220 Коблівській сільській раді.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в частині витребування земельної ділянки суд першої інстанції виходив з того, що передача у власність Коблівської сільської ради земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №242732 площею 2,0 га, кадастровий номер :05:000:0007, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Червоноукраїнської сільської ради Березанського району Миколаївської області (на даний час Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області) є безпідставною та не відповідає вимогам закону.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Згідно ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами.

Згідно з частиною першою статті 125 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання Державного акта) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки то у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, скасування самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].

Також потрібно врахувати, що до 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки.

З 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За такого правового регулювання визнання незаконними та недійсними записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, скасування самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене позовні вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивачки.

За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.

Судом встановлено, що земельна ділянка, що перебуває у власності ОСОБА_1 , накладається на земельну ділянку Коблівської сільської ради.

Однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону (частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, чинній з 01.01.2013) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку повинно бути зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права комунальної власності на спірну земельну ділянку унеможливлює реєстрацію права приватної власності за позивачкою.

Зазначене зумовлює використання відповідних способів захисту.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].

Отже, Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Крім того, слід зазначити, що судове рішення про витребування земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Земельна ділянка, яка накладається може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, що належить Коблівській сільській раді та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .

З урахуванням встановленого та вказаних вище положень суд першої інстанції дійшов вірного висновку про витребування земельної ділянки користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0220 площею 2,0 га з цільовим призначенням - землі запасу, яка розташована в межах території Коблівської сільської ради (Український старостинський округ) Миколаївського (колишнього Березанського) району Миколаївської області, з незаконного володіння Коблівської сільської ради, право власності за якою зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 травня 2020 року, номер запису про право власності 36593599 та відмовив у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про невірно обраний судом спосіб захисту у вигляді витребування земельної ділянки не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище.

Також не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на недоведеність накладення земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0220 на земельну ділянку, яка належить позивачці на праві приватної власності, оскільки спростовуються доказами, наявними в матеріалах справах, до того ж доказів на підтвердження протилежного відповідачем Коблівською сільською радою не надано.

Що стосується стягнення з Коблівської сільської ради 9 7 11,609 грн судових витрат, з яких 1 233,20 грн судового збору та 8 478,40 грн на професійну правничу допомогу то колегія погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою було заявлено дві позовні вимоги за які було сплачено 2 422,40 грн з яких було задоволено одну щодо відповідача Коблівської сільської ради та відмовлено у задоволенні вимог до відповідача Головного управління держгеокадастру у Миколаївської області, відтак саме з Коблівської сільської ради підлягає стягнення судовий збір на користь ОСОБА_1 .

Також відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За приписами частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

В той же час при оцінці розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд застосовує ряд критеріїв - дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність, а також складність справи, значення справи для сторін і т.п.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Крім того, Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зробив висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі її витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару є завищеним, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним згідно ціни позову.

За положеннями частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачкою надано Договір №54/24 про надання правничої допомоги від 15 листопада 2024 року, укладений між адвокатом Дорошенко А.В. та ОСОБА_1 , Додаткова угода до Договору від 02 грудня 2024 року, Акт приймання-передачі наданих послуг від 02 грудня 2024 року, квитанція про сплату судових витрат та ордер на надання правничої допомоги від 19 листопада 2024 року Серія ВЕ №1137720 (а.с.38-42).

За умовами вказаного Договору адвокат бере на себе зобов`язання представляти інтереси клієнта у суді першої інстанції у справах, зокрема, цивільних (п 2.1.1).

Детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат пов`язаних із виконанням даного Договору, окремо обумовлюється сторонами та може визначатися додатковою угодою до цього Договору (п.5.1. Договору).

Згідно додатковї угоди до Договору від 02 грудня 2024 року в якій вартість витрати, пов`язаних з правничою допомогу адвоката становлять 16 956,80 грн з яких надання консультацій та узгодження правової позиції, опрацювання нормативної бази та судової практики ВС, запит до Держгеокадастру, складання позовної заяви, оформлення та виготовлення копій документів, та представництво клієнта в суді.

Як вбачається з Акту приймання-передачі наданих послуг від 02 грудня 2024 року, послуги вказані у Додатковій угоді до Договору були надані та сплачені позивачкою, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №41 від 02 грудня 2024 року.

Отже, суд першої інстанції з урахуванням застосування принципу пропорційності та співмірності та розумності судових витрат наданих послуг, враховуючи обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, критерії реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 478,40 грн.

За такого, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого покладення негативних наслідків судового розгляду виключно на Коблівську сільську раду є безпідставними.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Коблівської сільської ради залишити без задоволення.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст складено 09 березня 2026 року