ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 727/5349/18

провадження № 61-13140св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецька міська рада,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року, ухвалену колегією у складі суддів Половінкіної Н. Ю., Литвинюк І. М., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецької міської ради про визнання пунктів рішення сесії Чернівецької міської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки недійсними та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Свої вимоги аргументувала тим, що пунктом 15 рішення 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня 2014 року № 1418 передано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку, розташовану на АДРЕСА_1 площею 0,0447 га з кадастровим номером :08:001:0088 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01).

30 грудня 2014 року зареєстровано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд

площею 0,0447 га з кадастровим номером :08:001:0088, розташовану

на АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 20 січня 2014 року скасовано рішення 29 сесії Чернівецької міської ради 5 скликання від 26 червня

2008 року № 615 в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельної ділянки цільовим призначенням

для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд

площею 0,0447 га, розташовану на АДРЕСА_1 ; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 348744, виданий ОСОБА_2 3 вересня 2008 року.

Також рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 грудня

2017 року зобов`язано ОСОБА_1 здійснити перебудову вхідного тамбуру

літера І-1 в будинку АДРЕСА_2 , зробивши його прямокутної конфігурації з лінійними розмірами 2,15 кв.м вздовж стіни житлового будинку та 0,88 кв.м від стіни житлового будинку, площею 1,90 кв.м.

Посилалася на те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надано у спільну сумісну власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 без виготовлення нового проєкту землевідведення та погодження із суміжним землекористувачем ОСОБА_1 меж земельної ділянки, яка знаходиться під будинком АДРЕСА_2 , що належить останній.

За викладених обставин просила визнати недійсними та скасувати пункти 15, 15.1, 15.2, 15.3 рішення 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня

2014 року № 1418 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0088; скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 (індексний номер 31976871) від 31 грудня 2014 року, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0088, право спільної сумісної власності за яким оформлено на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а також його держану реєстрацію.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 2 березня 2020 року, ухваленим у складі судді Іщенка І. В., позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними та скасувано пункти 15, 15.1, 15.2, 15.3 рішення

57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня 2014 року № 1418,

про передачу у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0088.

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 (індексний номер 31976871) від 31 грудня 2014 року, а саме на земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0088, за яким право спільної сумісної власності оформлено на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ; скасовано його державну реєстрацію.

Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 1 409,60 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що вказані рішення Чернівецької міської ради у відповідній частині та свідоцтво про право власності порушує право власності позивача, оскільки з нею як із суміжним землекористувачем земельної ділянки площею 0,0447 га не погоджено межі земельної ділянки кадастровим номером :08:001:0088, ОСОБА_1 не підписувала протокол погодження таких меж, що позбавило її можливісті вільно володіти своїм будинком, який знаходиться на АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у застосуванні позовної давності у цій справі, суд першої інстанції вказав, що про рішення сесії Чернівецької міської ради щодо оформлення права власності на зазначену земельну ділянку та оформленого права спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 позивач дізналась у березні 2016 року.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задоволено.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 2 березня 2020 року скасовано.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецької міської ради про визнання пунктів рішення міської ради про передачу у приватну власність земельної ділянки недійсними, скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та Чернівецької міської ради по 1 057,20 грн у відшкодування судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішенням 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня 2014 року № 1418 не порушено право ОСОБА_1 , оскільки на момент прийняття оспорюваного рішення вона не набула право на земельну ділянку. Непогодження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 меж спірної земельної ділянки з ОСОБА_1 не є підставою для скасування

рішення 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня 2014 року № 1418 з огляду на відсутність порушення прав останньої.

У зв`язку з недоведеністю порушення прав позивача, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року, а рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 2 березня 2020 року залишити в силі.

Підставою касаційного оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду

від 29 липня 2020 року заявник визначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року

у справі № 727/6848/16-ц (провадження № 61-16057св18) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Чернівецька міська рада, перевіряючи надані іншими відповідачами документи для оформлення права власності на спірну земельну ділянку, не встановлювала порушення її меж з сусідніми земельними ділянками, що підтверджується судовою будівельно-технічною експертизою № 467 від 9 листопада 2017 року.

Місцевим судом враховано всі обставини, докази та судові рішення, про які вона зазначала, проте апеляційним судом зазначене нею не взято до уваги та прийнято рішення без належної перевірки доводів позовної заяви.

Крім того, апеляційний суд не розглянув апеляційну скаргу Чернівецької міської ради та не прийняв відповідне рішення, оскільки під час розгляду справи її представник надавав пояснення як відповідач у справі, а не як особа, яка звернулася зі скаргою. При цьому суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів апеляційної скарги, в якій питання відшкодування судових витрат заявником не порушено.

Позиція інших учасників

30 грудня 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. В обґрунтування вимог посилається на безпідставність та необґрунтованість її вимог і погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оспорюване рішення Чернівецької міської ради не порушує права позивача. Також зазначає про пропуск позивачем позовної давності, оскільки вказаним рішенням міської ради вирішувалося щодо прав позивача, тому вона мала дізнатися про рішення у грудні 2014 року, а не у березні 2016 року.

Відзив поданий у відповідності до вимог статті 395 ЦПК України.

19 січня 2020 року Чернівецька міська рада та 17 грудня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направили до Верховного Суду пояснення.

Надаючи оцінку можливості врахування вказаних пояснень під час касаційного перегляду справи, колегія суддів виходить з наступного.

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне

(частина п`ята статті 174 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Чернівецька міська рада і ОСОБА_2 не просили дозволу подати письмові пояснення, а Верховний Суд не визнавав їх подання необхідним, тому такі пояснення підлягають залишенню без розгляду.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах

від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) та

від 4 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22).

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано з місцевого суду її матеріали.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13 травня 1954 року № 141 закріплено за домоволодінням на АДРЕСА_1 земельну ділянку

площею 0,0632 га, яка надалі збільшилась до площі 0,0753 га за рахунок земель міста.

Рішенням 29 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 26 червня

2008 року № 615 передано у сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0447 га розташовану

на АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 жовтня

2006 року № 473/12 затверджено акт державної приймальної комісії та висновками Чернівецького міського комунального і Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації визначено співвідношення часток між співвласниками і видано свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на 26/100

будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Житловому будинку літера Б на АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_6 , присвоєно поштову адресу:

АДРЕСА_2 .

25 червня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку літера Б на АДРЕСА_2 ,

посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І. Л.

Зміни до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13 травня

1954 року № 141, яким закріплено за домоволодінням на

АДРЕСА_1 відповідну земельну ділянку не вносилися.

На земельну ділянку на АДРЕСА_1 розроблена технічна документація із землеустрою, визначено її площу - 0,0447 га, її межі та поворотні точки, присвоєний кадастровий номер :08:001:0088, а також

3 вересня 2008 року її зареєстровано у Державному земельному кадастрі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 20 січня 2014 року (справа № 727/7520/13-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 3 квітня 2014 року, скасовано рішення 29 сесії Чернівецької міської ради 5 скликання від 26 червня 2008 року № 615 в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельної ділянки цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0447 га, що розташована на

АДРЕСА_1 ; визнано державний акт на право власності на земельну ділянку

ЯЕ № 348744, виданий ОСОБА_2 3 вересня 2008 року, недійсним.

У справі № 727/7520/13-ц судами встановлено, що на 25 жовтня 2007 року

у фактичному користуванні ОСОБА_1 із загальної площі земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням на АДРЕСА_1 перебувало приблизно 0,0170 га, а у фактичному в користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - інша частина земельної ділянки орієнтованою площею 0,0462 га (0,0632 га - 0,0170 га = 0,0462 га).

У квітні 2014 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повторно звернулись до Чернівецької міської ради із заявою про передачу земельної ділянки площею 0,0447 га, що розташована на АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність.

Пунктом 15 рішення 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня

2014 року № 1418 передано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код 02.01), розташовану

на АДРЕСА_1 , площею 0,0447 га з кадастровим

номером :08:001:0088.

30 грудня 2014 року здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0447 га з кадастровим номером :08:001:0088, розташовану на АДРЕСА_1 .

15 грудня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Товарницькою А. А. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок літера Б

на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 27 грудня 2017 року (справа № 727/6848/16-ц) задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яким усунено перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача здійснити перебудову вхідного тамбуру літера І-1 в будинку

АДРЕСА_2 , зробивши його прямокутної конфігурації з лінійними розмірами 2,15 кв. м вздовж стіни житлового будинку, 0,88 кв. м від стіни житлового будинку та площею 1,90 кв. м. Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 27 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року, вказане рішення місцевого суду скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 23 липня 2019 року (справа № 727/6030/18) позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення (індексний номер 17993864) державного реєстратора Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Товарницької А. А. від 15 грудня 2014 року про державну реєстрацію

за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок літера «Б»

на АДРЕСА_2 та зобов`язано скасувати відповідні записи. Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 1 жовтня 2019 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, ОСОБА_2 у позові відмовлено.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також відзиву на неї, суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою, другою статті 78 Земельного кодексу України

(далі - ЗК України) (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з частинами першою-десятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та

статтею 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) та від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) викладено висновок про те, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

23 жовтня 2006 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на

26/100 часток будинковолодіння АДРЕСА_1 , тобто відбувся виділ в натурі частки власника такого будинковолодіння, в результаті чого утворився ще один житловий будинок літера Б, якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 , власником якого була ОСОБА_6 .

25 червня 2007 року ОСОБА_6 відчужила ОСОБА_1 житловий будинок

літера Б, розташований на АДРЕСА_2 .

Також судами у справі № 727/7520/13-ц встановлено, що на 25 жовтня 2007 року

у фактичному користуванні ОСОБА_1 із загальної площі земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням на АДРЕСА_1 , починаючи з 13 лютого 1954 року, перебувало приблизно 0,0170 га, а у фактичному в користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - інша частина земельної ділянки орієнтовною площею 0,0462 га.

Отже ОСОБА_1 , придбавши у 2007 року вказаний будинок мала право використовувати земельну ділянку для його обслуговування площею приблизно 0,0170 га.

15 грудня 2014 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на житловий будинок літера Б на АДРЕСА_2 з площею, яка збільшилась за рахунок добудови тамбура, внаслідок чого, збільшилася площа земельної ділянки під цим будинком, якою користується позивач.

Добудувавши такий тамбур, ОСОБА_1 фактично вийшла за межі відповідної земельної ділянки та зайняла площу 0,0005 га від земельної ділянки

площею 0,0447 га на АДРЕСА_1 , власниками якої

є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4

ОСОБА_1 , звертаючись до суду, посилалась на порушення свого права внаслідок накладення на її земельну ділянку земельної ділянки площею 0,0447 га, розташованої АДРЕСА_1 , рішення про приватизацію якої ухвалено без виготовлення нового проекту землевідведення та погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не набувала права на землю площею 0,0447 га, виділену ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 рішенням 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня 2014 року, дійшов правильного висновку про те, що право власності та право володіння позивача не порушено, оскільки ні попередній власник ОСОБА_6 , ні позивач не набувала прав на таку землю.

Разом з тим, апеляційний суд доцільно звернув увагу на те, що на момент прийняття рішення 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня 2014 року № 1418 право власності ОСОБА_1 на житловий будинок літера Б

на АДРЕСА_2 з його збільшеною площею не зареєстровано

(15 грудня 2014 року дата реєстрації вказаного будинку), що також свідчить про відсутність порушених прав позивача.

У постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 727/6848/16-ц (провадження № 61-16057св18), про неврахування висновку якої вказує заявник у касаційній скарзі, розглянуто позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання здійснити перебудову вхідного тамбуру літера І-1 в будинку

АДРЕСА_2 , зробивши його прямокутної конфігурації з лінійними

розмірами 2,15 кв.м уздовж стіни житлового будинку, 0,88 кв.м від стіни житлового будинку та площею 1,90 кв.м.

За результатами розгляду вказаного позову у його задоволенні відмовлено. Разом з тим, Верховний Суд у цій постанові вказав про те, що ОСОБА_7 відповідно до статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України набула право користування земельною ділянкою, на якій розміщено її будинок, в тому числі, його складову - спірний тамбур, відомості про який 15 серпня 2008 року внесено до технічного паспорта на будинок. Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 набули у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0447 га, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,0005 га, на якій розміщено вхідний тамбур будинку відповідача, у грудні 2014 року, тобто після виникнення у ОСОБА_1 права на спірну земельну ділянку. Сам факт отримання позивачами у власність спірної земельної ділянки не є підставою для позбавлення відповідача права на цю земельну ділянку яке вона набула за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є правовим висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, крім того, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України).

З огляду на частину сьому статті 82 ЦПК України, предмет та підстави позову

у справі № 727/6848/16-ц викладена Верховним Судом у постанові 23 травня

2018 року оцінка певних обставин не є обов`язковою для суду при розгляді цієї справи. При цьому така оцінка не свідчить про те, що позивачем набуто право на земельну ділянку площею 0,0447 га, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,0005 га, на якій розміщено вхідний тамбур її будинку.

Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про землеустрій» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Згідно з частинами першою, четвертою, сьомою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

У постанові Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 235/2749/16-ц (провадження № 61-23345св18), яку правильно застосовано судом апеляційної інстанції, викладено висновок про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною, самостійного значення не має, не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. і саме по собі непідписання суміжним землекористувачем акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність.

А відтак є обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що непідписання акта погодження меж земельної ділянки не свідчить про незаконність пунктів 15, 15.1, 15.2, 15.3 рішення 57 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 1 грудня

2014 року № 1418 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0088 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 ,

індексний № 31976871.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не розглянув апеляційну скаргу Чернівецької міської ради та не прийняв відповідне рішення, є безпідставними, про що свідчить зміст постанови Чернівецького апеляційного суду від 29 липня

2020 року, постановлені ухвали цього ж суду від 7 липня 2020 року (про відкриття апеляційного провадження у справі) та від 8 липня 2020 року (про призначення справи до розгляду).

Та обставина, щоу судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник Чернівецької міської ради надавав пояснення з процесуальним статусом відповідача у цій справі, не свідчать про те, що відповідну апеляційну скаргу не було розглянуто судом.

Відповідно до підпунктів б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції;

Отже аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі розгляду вказаної апеляційної скарги, оскільки в ній не заявлено вимог про відшкодування сплаченого судового збору, колегія суддів відхиляє; апеляційний суд виконував вимоги підпунктів б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, тобто не виходив за межі вимог такої скарги.

Враховуючи викладені обставини, оскаржувана постанова Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року відповідає критеріям законності та обґрунтованості судового рішення, а доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з викладеною апеляційним судом оцінкою досліджених доказів та з судовим рішенням.

Переглядаючи у касаційному порядку вказане судове рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування, оскільки постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а постанови Чернівецького апеляційного суду

від 29 липня 2020 року- без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік