справа № 274/8052/25
провадження № 2/0274/3159/25
Рішення

Іменем України

12.03.2026 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання - Рудич М.О., позивачки, представника позивачки Гуменюка О.В., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом -

в с т а н о в и в :

Позивачка, в інтересах якої діє адвокат Гуменюк О.В., звернулася до суду із позовною заявою, згідно якої просить:

- визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,3957 га, розташовану на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка прийняла та не оформила спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,5206 га, розташовану на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дядько позивачки, ОСОБА_3 . Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 2,3957 га, розташована на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області.

Вказане майно в порядку спадкування за законом прийняла, проте не оформляла спадкових прав його мати ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після її смерті також залишилось спадкове майно, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 2,5206 га, розташована на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області.

З огляду на це ОСОБА_1 звернулася із відповідною заявою до нотаріуса щодо оформлення спадкових прав. Проте, постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори від 25.09.2025 року в оформлені права власності на вказане майно було відмовлено з огляду на те, що не встановлено факту фактичного прийняття спадщини ОСОБА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_2 .

Враховуючи вищезазначене, з метою захисту своїх майнових прав ОСОБА_1 звернулася із даним позовом до суду.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24.11.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Витребувано спадкові справи, заведені після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.29).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 14.01.2026 року відмовлено у прийнятті визнання позову представником відповідача ОСОБА_4 ( а.с. 59).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 14.01.2026 закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду ( а.с. 60 ).

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позові.

Позивачка додатково пояснила, що проживала з бабусею до її смерті на протязі 6-7 років.

Представник Швайківської сільської ради Гусар О.П. в судове засідання не з`явилася. 29.12.2025 подала заяву про розгляд справи в її відсутності. Вказує, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог ( а.с.61).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона має будинок в с. Мирославка та є сусідкою покійної бабусі позивачки. Позивачку знає з її народження. Бабуся позивачка померла в 2008 році, з нею на той час проживала позивачка, доглядала за нею, потім займалася її похованням.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з позивачкою вони є кумами, дружать з дитинства. Позивачка проживала з бабою ОСОБА_7 , допомагала їй, доглядала за нею. Позивачка була заміжня, однак коли розлучилася, то пішла проживати до баби ОСОБА_8 , після смерті її дядька ОСОБА_9 , який помер в 2004 році, з бабою вона жила 4 роки.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, свідків, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17.10.2017 року (а.с. 12).

Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 2,3957 га, розташована на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17.10.2017 року (а.с.13).

Після її смерті залишилось спадкове майно, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 2,5206 га, розташована на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області (а.с.15).

Згідно довідки №270 від 19.11.2025, виданої Мирославським старостинським округом Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, померлий ОСОБА_3 був зареєстрований на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1 . На день його смерті була зареєстрована мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).

Згідно довідки №155 від 28.04.2025, виданої Мирославським старостинським округом Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, померла ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 . На день її смерті зареєстрованих осіб немає (а.с.18).

Бердичівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №212/2025 від 25.09.2025 до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.36-52).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №83487186 від 04.12.2025 спадкова справа щодо майна ОСОБА_3 не заводилась (а.с.35).

Згідно матеріалів спадкової справи №212/2025, 25.09.2025 ОСОБА_10 яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи,що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею всього майна належного спадкодавцю ОСОБА_2 .

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_11 є донькою ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . В свою чергу, ОСОБА_12 є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-11, 38-44).

Постановою Бердичівської державної нотаріальної контори №685/02-31 від 25.09.2025 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,5206 га, розташовану на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,3957 га, розташовану на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області, що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого була його мати - ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після ОСОБА_3 , з тих підстав, що ОСОБА_1 протягом шести місяців з часу відкриття спадщини не подавала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16).

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина друга статті 1220 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України).

Тлумачення частин першої та другої статті 1223 ЦК України дає підстави для висновку, що під правом на спадкування розуміється право на набуття спадщини. За загальним правилом, пріоритет надається спадкуванню за заповітом (якщо спадкодавець заповів всю спадщину, немає підстав для нікчемності заповіту чи рішення суду про визнання його недійсним, спадкоємці, визначені як такі в заповіті, прийняли спадщину, відсутня відмова від її прийняття спадкоємцями за заповітом), адже перевагу має остання воля спадкодавця, виражена ним у заповіті (див. постанову постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від. 27 травня 2020 року у справі № 383/18/19 (провадження № 61-18441св19)).

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Стаття 1296 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у даній справі, скасовуючи постанову Полтавського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що для визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини спадкодавцем. Тобто, така обставина (факт прийняття спадщини спадкодавцем), у разі пред`явлення позову про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем, встановлюється під час розгляду такого позову.

Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією, що встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав.

Правові висновки у вказаних справах ґрунтуються на тому, що факт спільного проживання спадкодавця та спадкоємця для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджується не лише фактом їх реєстрації за однією адресою, а й іншими належними і допустимими доказами.

Застосування такого підходу щодо встановлення факту спільного проживання спадкодавця та спадкоємця для прийняття спадщини незалежно від факту їх реєстрації за однією адресою відповідає положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», нормам Книги шостої ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду, оскільки спрямоване на безперешкодну реалізацію спадкоємцем своїх прав.

Факт постійного проживання позивачки разом із спадкодавицею ОСОБА_2 на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_2 . Факт родинних відносин між померлою ОСОБА_2 та позивачкою підтверджується письмовими матеріалами справи. ОСОБА_1 на момент смерті її бабці ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з нею за однією адресою на протязі 4 років.

Суд приймає до уваги в обґрунтування позову той факт, що позивачка вичерпала усі наявні заходи для отримання спадщини після померлої баби, не може у нотаріуса отримати свідоцтво на спадщину, оскільки постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.09.2025 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті її баби, тому суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12-13,76-81,89, 211,258,263-265,354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Швайківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,3957 га, розташовану на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка прийняла та не оформила спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,5206 га, розташовану на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, Житомирської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 березня 2026 року

Суддя Т.М. Вдовиченко