ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Красвітної Т.П.,

секретар: Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Куцевол В.В.),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року АТ КБ «Приват Банк» звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року по справі № 2-2907/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGA00000689 від 30.07.2007 року станом на 13.07.2009 року в розмірі 3 318 161,91 грн., яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.01.2012 року залишено без змін. Оскільки відповідачем в добровільному порядку рішення суду не виконано та не сплачено заборгованість, банк вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційних втрат згідно статті 625 ЦК України за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № DNHLGA00000689 від 30.07.2007 року у розмірі 98 798,78 грн. та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився АТ КБ «Приват Банк» та подав апеляційну скаргу, в якій зазначав, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а також не повно з`ясовано всі обставини справи.

Зокрема зазначав, що ними надані належні та допустимі докази того, що банк видав відповідачу кредитні кошти, а відповідач у свою чергу вчасно їх не повернув, в результаті чого утворилась заборгованість, розмір якої відповідачем не спростовано. Наголошував, що суд у випадку не погодження із наданим позивачем розрахунком заборгованості повинен був навести правові аргументи на його спростування та навести у рішенні свої розрахунки. Також повідомляв про відсутність на виконанні виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення де боржником значиться ОСОБА_1 , оскільки згідно із відомостями АСВП виконавче провадження № 56280513 завершено через відсутність майна у боржника.

Враховуючи наведене АТ КБ «Приват Банк» просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Тесля А.М. подано відзив на апеляційну скаргу в якому вона просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції від 19.05.2025 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначала, що позивачем не доведено наявність у відповідача перед ними боргу за кредитним договором, а відтак підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України. Зокрема звертала увагу, що ВП № 56280513 на яке посилається апелянт, було відкрито на виконання виконавчого напису нотаріуса від 13.02.2018 року, а не рішення від 18.01.2011 року. Крім того, в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року у справі №200/20167/18, яке набрало законної сили, встановлено факт погашення відповідачкою кредитну заборгованість. Також зазначав, що банк не одноразово звертався до суду із позовом про стягнення з відповідачки кредитної заборгованості, зокрема у провадженні 200/19152/14-ц, однак йому було відмовлено у зв`язку із попередньою реалізацією свого права на стягнення кредитної заборгованості.

Представник АТ КБ «Приват Банк» - Колодочка П.О. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Тесля А.М., у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18.01.2011 року по справі № 2-2907/2011 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNHLGA00000689 від 30.07.2007 року станом на 13.07.2009 року в розмірі 3318161,91 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.01.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року залишено без змін.

У позовній заяві АТ КБ «Приват Банк» зазначав, що у зв`язку із простроченням боржником ОСОБА_1 виконання грошового зобов`язання відповідно до рішення від 18.01.2011 року вони мають право на стягнення у порядку ч.2 ст. 625 ЦПК України інфляційного нарахування (69 474,08 грн.) та 3 % річних (29 324,70 грн.), які згідно із доданим до позовної заяви розрахунком складають 98 798,78 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суду першої інстанції виходив із того, що банком не доведено існування у ОСОБА_1 невиконаного грошового зобов`язання перед ним, а також перебування на примусовому виконанні судового рішення від 18.01.2011 року.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1. ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін (ч. 2 ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України визначені правові наслідки порушення зобов`язання. Зокрема, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України, відповідно до частини першої якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18 зроблено висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Тому у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ч. 1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80, ч.1 ст.81, ст. 89 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином в зазначеній категорії справ у спорах про відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбаченого ст. 625 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності грошового зобов`язання та факт порушення (прострочення) зобов`язання.

Як встановлено вище при зверненні до суду першої інстанції банк зазначав, що має право на стягнення із ОСОБА_1 3% річних та інфляційних витрат у зв`язку із невиконанням рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року, яке набрало законної сили. Однак до суду першої інстанції не було подано доказів невиконання або несвоєчасного виконання обов`язку по сплаті зобов`язанняцього зобов`язання, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведеністю.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20.

Оскільки позивач не виконав свій процесуальний обов`язок щодо подання доказів, які входять у предмет доказування, тому за таких обставин апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів факту невиконання або неналежного виконання відповідачкою грошового зобов`язання, тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Що ж стосується посилання апелянта на виконавче провадження №56280513, то слід звернути увагу, що згідно із загальнодоступними відомостями АСВП воно було звершено. Крім того, АСВП не містить відомостей щодо наявності інших виконавчих проваджень у яких би боржником значилась ОСОБА_1 , а стягувачем АТ КБ «Приват Банк». Також із наданої апелянтом копії постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.12.2019 року вбачається що ВП №56280513 було відкрито на виконання виконавчого напису №872 виданого приватним нотаріусом Швець Р.О. 13.02.2018 року, а не рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року.

Крім того, згідно із наданими представником відповідача поясненнями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року (№ 200/20167/19) визнано виконавчий напис, зроблений тринадцятого лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Швець Р.О. (реєстр. №872) щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми 3 001 799,98 гривень таким, що не підлягає виконанню.

Також зі встановлених в рамках розгляду справи № 200/20167/19 обставинами, які відображені у рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2019 року та відповідно до положень ст. 82 ЦПК України має преюдиційний характер, вбачається наступне.

29.07.2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 та ТОВ «УФА «Верус» про стягнення заборгованості за зазначеним вище кредитним договором у розмірі 3 318 161, 91 гривень та отримав судове рішення, яким позовні вимоги до ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі. Судове рішення набрало законної сили.

На підставі зазначеного вище рішення ПАТ КБ «Приватбанк» отримав виконавчий лист від 21.02.2011 року, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі № 2-2907/2011, який пред`явив до виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Дніпропетровського обласного управління юстиції.

За зазначеним виконавчим листом біло відкрито виконавче провадження № 27528324 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № DNHLGA 00000689 від 30.03.2007 року у розмірі 3 318 161,91 гривень, яке було завершене у 2012 році та матеріали провадження було знищено внаслідок спливу строків зберігання у 2016 році.

ОСОБА_1 було погашено кредитну заборгованість про що нею подані суду докази оплати, а саме копії квитанцій №10 Tr.N CSHXCS8892321 від 14 травня 2012 року та №10 Tr.N CSHXCS4596435 від 24 вересня 2010 року.

Таким чином ОСОБА_1 було виконано грошове зобов`язання та підстав для нарахування 3% річних та інфляційного збільшення у банку не має підстав.

Отже, н аведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 98 798,78 грн. грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В.Халаджи

О.В. Агєєв

Т.П. Красвітна

Повний текст судового рішення складено 5 березня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи