КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чекулаєва С.О., у місті Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Козацький К» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОК «Козацький К», в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві у розмірі 2 000 000,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працював в ОК «Козацький К» на посаді інженера технічного нагляду, 08 липня 2020 року, за вказівкою керівництва кооперативу виконував свої трудові обов`язки на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 та отримав травму голови.

Згідно медичного висновку, в результаті травми позивач отримав відкриту проникаючу черепно-мозкову травму, геморагічний забій головного мозку з формуванням внутрішньо-мозкової гематоми в тім`яній ділянці зліва; вдавлений багато уламковий перелом тім`яної, скроневої кістки зліва; забійну рану тім`яної ділянки голови зліва; пневмоцефалію; післяопераційний дефект тім`яної, скроневої кістки зліва розміром 10,0 на 8,0 см.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №445412 йому було встановлено ІІ групу інвалідності довічно.

Стверджує, що відповідач відмовився розслідувати зазначений нещасний випадок на виробництві.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року у справі №761/27334/22 було встановлено факт нещасного випадку на виробництві та зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці провести розслідування нещасного випадку, що стався з ним 08 липня 2020 року під час виконання службових обов`язків.

Згідно Акту спеціального розслідування нещасного випадку від 25 червня 2024 року складеного Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці встановлено, що причиною настання вказаного вище нещасного випадку стало не забезпечення директором ОК «Козацький К» безпечних умов праці та додержання прав працівників відповідно до вимог чинного законодавства у сфері охорони праці.

Таким чином, стверджуючи, що заподіяна шкода випливає з трудових відносин і має відшкодовуватися роботодавцем, позивач просить суд стягнути з ОК «Козацький К» на свою користь завдану моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто із ОК «Козацький К» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я на виробництві у розмірі 1 000 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що внаслідок нещасного випадку він зазнав стійких та незворотних порушень здоров`я: повної втрати функції правої руки, часткової втрати функції правої ноги, порушення мовлення та інших супутніх захворювань, що супроводжуються постійним фізичним болем і потребою у систематичному лікуванні. Наслідком травми стала істотна та довічна втрата працездатності, що призвело до значних змін у його житті та спричинило моральні й фізичні страждання.

Разом з тим, судом не було враховано, що при визначенні розміру моральної шкоди враховуються характер і обсяг страждань, тривалість та незворотність наслідків, стан здоров`я потерпілого, а також засади розумності і справедливості.

З урахуванням наведеного, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн. Водночас висновки суду першої інстанції зроблено без повного з`ясування обставин справи та належної оцінки доказів, що свідчить про їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач у справі ОК «Козацький К» до суду апеляційної інстанції не з`явилось, про засідання повідомлялася повісткою, направленою за вказаною у апеляційній скарзі адресою, які повернулися до апеляційного суду із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи до суду не подавав.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, та його представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року у справі №761/27334/22 за позовом ОСОБА_1 до ОК «Козацький К», Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа: Фонд соціального страхування про встановлення факту настання нещасного випадку на виробництві, зобов`язання провести розслідування нещасного випадку та скласти акт розслідування нещасного випадку було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, що стався з ОСОБА_1 08 липня 2020 року під час виконання службових обов`язків в ОК «Козацький К» на посаді інженера технічного нагляду за сумісництвом.

У вказаному судовому рішенні було встановлено, що відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №IX-210922/6022, виданої Київською міською клінічною лікарнею №18, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 26 жовтня 2021 року по 28 жовтня 2021 року. Діагноз: стан після проникаючої черепно-мозкової травми (08 липня 2020 року); геморагічний забій головного мозку з формуванням в/м гематоми тім`яної ділянки головного мозку ліворуч; стан після РДТЧ, видалення в/м гематоми тім`яної ділянки гм ліворуч, резекція вдавленого перелому тім`яної, скроневої кістки ліворуч (08 липня 2020 року); глибокий спастичний геміпарез з порушенням функції ходи та самообслуговування; правобічна гемігіпоестезія, моторна афазія з елементами сенсорної; пізній реабілітаційний період; повільний темп відновлення.

Із змісту вказаної виписки Шевченківським районним судом м. Києва було встановлено, що зі слів родичів та медичної документації ОСОБА_1 отримав травму 08 липня 2020 року; була викликана швидка допомога та доставлено хворого до Київської міської клінічної лікарні №17, де був встановлений діагноз: відкрита проникаюча черепно-мозкова травма; геморагічний забій головного мозку з формуванням в/м гематоми в тім`яній ділянці зліва; вдавлений багатоуламковий перелом тім`яної, скроневої кістки зліва, відкрита рана тім`яної ділянки голови зліва; пневмоцефалія; після операційний кістковий забій тім`яної, скроневої кістки зліва розміром 10,0 на 8,0 см.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 12ААБ №445412 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності довічно.

Окрім того, у судовому рішенні у справі №761/27334/22 було встановлено, що 27 липня 2022 року позивач звернувся до відповідача - ОК «Козацький К» із заявою про створення комісії для розслідування нещасного випадку на виробництві, що стався з ним 08 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 . Дана заява залишилася без відповіді. Також, за результатами розгляду заяви позивача від 27 липня 2022 року про створення комісії для розслідування нещасного випадку, адресованої Головному управлінню Держпраці у Київській області, листом від 29 липня 2022 року дане управління повідомило, що 05 серпня 2022 року було направлено офіційного листа на юридичну адресу підприємства з вимогою надати пояснення по факту нещасного випадку з ОСОБА_1 , однак відповідь до Головного управління не надходила.

08 серпня 2022 року головним державним інспектором відділу нагляду у будівництві було здійснено виїзд за адресою настання нещасного випадку - АДРЕСА_1 , однак ознак, що велись будівельні роботи не виявлено, підприємство ОК «Козацький К» за фактичною адресою АДРЕСА_2 відсутнє. 09 серпня 2022 року головним державним інспектором відділу нагляду у будівництві за юридичною адресою підприємства: м. Київ, вул. Козацька, 55 суб`єкта господарювання також не знайдено, на місці юридичної адреси знаходиться земельна ділянка.

Таким чином, Шевченківський районний суд м. Києва дослідивши матеріали справи № 761/27334/22 та оцінивши зібрані по справі докази, встановив факт отримання позивачем травми під час виконання своїх трудових обов`язків на посаді інженера технічного нагляду ОК «Козацький К».

При цьому, Шевченківський районний суд м. Києва дійшов висновку, що із-за бездіяльності відповідача - ОК «Козацький К», як роботодавця, не було вирішено питання щодо встановлення факту нещасного випадку і оформлення такого нещасного випадку відповідним актом розслідування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року у справі №761/27334/22 було зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці провести розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 08 липня 2020 року під час виконання службових обов`язків в ОК «Козацький К» та скласти акт розслідування нещасного випадку.

Як вбачається з Акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 08 липня 2020 року на ОК «Козацький К», складеного Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці від 25 червня 2024 року спеціальна комісія прийняла рішення, що нещасний випадок із ОСОБА_1 - інженером технічного нагляду ОК «Козацький К», є таким, що пов`язаний із виробництвом, відповідно до підпункту 2 пункту 52 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 17.04.2019 №337.

Згідно пункту 8 Акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 08 липня 2020 року на ОК «Козацький К», складеного Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці від 25.06.2024 директор ОК «Козацький К», ОСОБА_3 - не забезпечив безпечних умов праці та додержання прав працівників відповідно до вимог чинного законодавства у сфері охорони праці, порушено п. 5.1. НПАОП 45.2-7.02.12 «Система стандартів безпеки праці. Охорона праці і промислова безпека у будівництві. Основні положення. ДБН А.3.2.-2-2009», статті 13 Закону України «Про охорону праці» №2694.

Як вбачається з Виписок із медичної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_1 поставлений діагноз: наслідки важкої черепно-мозкової травми (08 липня 2020 року), забою головного мозку з формуванням внутрішньо мозкової гематоми тім`яної ділянки ліворуч у вигляді правобічного спастичного геміпарезу, моторної афазії; втиснутого багато уламкового перелому лівої тім`яної кістки, лікованого оперативно - резекційна трепанація черепа з видаленням гематоми (08 липня 2020 року), подальша пластика кісткового дефекту лівої скронево-тім`яної ділянки індивідуальною титановою пластиною (26 листопада 2020 року).

Згідно копію Пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 10 березня 2021 року, ОСОБА_1 призначена пенсія по інвалідності - довічно.

Згідно Рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (номер витягу: 120/25/1383/І) ОСОБА_1 має виражений ступінь обмеження у здатності до самообслуговування, здатності до пересування, здатності до здобуття освіти, а також до здійснення трудової діяльності.

Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до територіальних органів ПФУ (номер витягу: 120/25/1383/ВП) ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності, що є наслідком нещасного випадку на виробництві, та визначено, що позивач має 80% втрати працездатності.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачу встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 80% та встановлена ІІ групи інвалідності, внаслідок чого йому спричинено моральну шкоду, а також враховуючи поведінку відповідача, який не забезпечив належного розслідування нещасного випадку та фактично самоусунувся від надання своєму працівнику допомоги, що безумовно також вплинуло на фізичний та психологічний стан позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог та стягнення моральної шкоди з відповідача, у розмірі 1 000 000,00 гривень.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» (із змінами та доповненнями) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як роз`яснено у пунктах 4 та 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, що запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань у працівників.

Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, що становить явну небезпеку для життя працівника, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від виконання дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, що становить небезпеку для життя чи здоров`я такого працівника або людей, які його оточують, і навколишнього середовища.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року у справі № 761/27334/22, що згідно довідки за вих. №5 від 16 грудня 2020 року, яка видана ОСОБА_1 в тому, що він дійсно працює у ОК «Козацький К» за сумісництвом неповний робочий день та займає посаду інженер технічного нагляду, його посадовий оклад становить з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року - 4723 грн 00 коп., а з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року - 5 000 грн 00 коп.

Цим же рішенням був встановлений факт нещасного випадку на виробництві, що стався з ОСОБА_1 08 липня 2020 року під час виконання службових обов`язків в ОК «Козацький К» на посаді інженера технічного нагляду за сумісництвом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно пункту 8 Акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 08 липня 2020 року на ОК «Козацький К», складеного Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці від 25 червня 2024 року, комісія дійшла висновку, що нещасний випадок з позивачем стався у зв`язку з тим, що директор ОК «Козацький К», ОСОБА_3 - не забезпечив безпечних умов праці та додержання прав працівників відповідно до вимог чинного законодавства у сфері охорони праці, порушив п.5.1. НПАОП 45.2-7.02.12 «Система стандартів безпеки праці. Охорона праці і промислова безпека у будівництві. Основні положення. ДБН А.3.2.-2-2009», статтю 13 Закону України «Про охорону праці».

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 12ААБ №445412 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності довічно.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою професійної працездатності виникло у позивача 10 березня 2021 року, тобто з дня встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»).

Конституційний Суд України у пункті 4.1 Рішення від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначив, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком медико-соціальною експертною комісією, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено.

Статтею 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права ОСОБА_1 на безпечні умови праці було порушено, у зв`язку із чим він зазнав виробничої травми, і що вказані обставини призвели до втрати ним нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на ст. 23 ЦК України, суд зазначив, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проаналізувавши докази у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та у моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного стану життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував роз`яснення викладені у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 № 4, в якому роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

З матеріалів справи вбачається, що суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги позивача, частково задовольнив заявлений позов, стягнувши з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000 000 гривень, виходячи із засад розумності, справедливості, характеру і тривалості моральних страждань позивача, стан здоров`я потерпілого, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір моральної шкоди підлягає одноразовому стягненню з відповідача у зазначеному розмірі.

Згідно практики ЄСПЛ деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. The United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні, щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує па розумно очікуваних. передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди необхідно враховувати глибину та тривалість страждань позивача, вимоги розумності і справедливості.

При цьому суд врахував, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та у моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного стану життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необґрунтованого визначення розміру відшкодування колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що внаслідок нещасного випадку він зазнав стійких та незворотних порушень здоров`я: повної втрати функції правої руки, часткової втрати функції правої ноги, порушення мовлення та інших супутніх захворювань, що супроводжуються постійним фізичним болем і потребою у систематичному лікуванні, а також те, що наслідком травми стала істотна та довічна втрата працездатності, що призвело до значних змін у його житті та спричинило моральні й фізичні страждання, колегія суддів не може визнати прийняти до уваги, оскільки апелянтом не надано доказів на вищевказані посилання.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв