Справа № 211/4448/24
Провадження № 2/211/108/26
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 березня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.,

при секретарі судового засідання Строгановій Е.О., Андрійченко А.Ю.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Примакова К.О.,

представника відповідача Таборовець Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради, третя особа ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04.05.1958 її мама - ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 і змінила прізвище на ОСОБА_3 . 09.01.1975 шлюб був розірваний та мама повернула прізвище ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась позивачка. 20.01.1979 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_3 . 12.03.1987 шлюб був розірваний. 10.01.1989 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на ОСОБА_3 . 29.04.2002 шлюб був розірваний і позивачка змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 . 19.09.1986 мама позивачки - ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_10 . ОСОБА_10 на час укладання шлюбу проживав в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 07.12.1994 за договором міни, посвідчений державним нотаріусом 4-ї Криворізької державної нотаріальної контори, отримав у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_10 в зазначеній квартирі не проживав. А проживав разом з ними. Приблизно з 2017 позивачка забрала ОСОБА_3 та вітчима ОСОБА_10 до себе додому, оскільки у них був поганий стан здоров`я. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10 . Після його смерті позивачка подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 . Позивачка вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом, оскільки її вітчим ОСОБА_10 тривалий час перед смертю проживав з її мамою у неї та позивачка доглядала їх. Окрім того, позивачка утримувала та утримує квартиру спадкодавця, сплачувала та сплачує комунальні послуги. Оскільки нотаріус видав позивачці Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, то позивачка вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом та просить встановити факт, що ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як з вітчимом однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 01.01.2004 року по момент смерті спадкодавця ОСОБА_10 - по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.07.2024 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Витребувано від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кучман І.І. копію нотаріальної справи після смерті ОСОБА_10

12.11.2024 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Примаков К.О. підтримали вимоги позовної заяви та просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача Таборовець Н.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, оскільки сам факт перебування позивачки у певних стосунках з спадкодавцем не може свідчити про те, що ці особи проживали в зазначений період однією сім`єю, оскільки необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про місце та час розгляду справи.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 суду надали показання, відповідно до яких позивачка з 2017 року проживала разом з матір`ю та вітчимом, доглядала за ними. Похованням вітчима займалась позивачка.

Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

04.05.1958 ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 і змінила прізвище на ОСОБА_3 . 09.01.1975 шлюб був розірваний та мама позивачки повернула прізвище ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась позивачка. 20.01.1979 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_3 . 12.03.1987 шлюб був розірваний. 10.01.1989 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на ОСОБА_3 . 29.04.2002 шлюб був розірваний і позивачка змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 . 19.09.1986 мама позивачки - ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_10 . 07.12.1994 за договором міни, посвідчений державним нотаріусом 4-ї Криворізької державної нотаріальної контори, отримав у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Приблизно з 2017 позивачка забрала ОСОБА_3 та вітчима ОСОБА_10 до себе додому, оскільки у них був поганий стан здоров`я. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10 . Після його смерті позивачка подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 .

Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У відповідності до ст.318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч.4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-ц.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі №759/9229/19 Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як передбачено статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» Суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) осіб, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для встановлення факту проживання однією сім`єю. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц.

Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові по справі №216/5984/21 від 08 травня 2024 року «... про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини".

Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19.

У Постанові Верховного Суду у справі №753/11869/18 від 02 листопада 2021 року вказано, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Саме по собі надання позивачем допомоги ОСОБА_10 за його життя та його поховання не є доказом проживання однією сім`єю з ним за відсутності належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, пов`язаності осіб спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі «Ireland v. the United Kingdom» (5310/71, §161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позивачка не надала суду достатніх доказів на обґрунтування факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю у розумінні положень частини другої статті 3 СК України, а тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

На підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) до Територіальної громади в особі Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради (50086 м. Кривий Ріг, Дніпропетровське шосе, буд. 11, ), третя особа ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ), про встановлення факту проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя І.О.Юзефович