ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 754/17144/24

провадження № 61-549св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - керівник Деснянської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алексашина Юлія Борисівна, Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куропата Олексія Вікторовича, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року, ухвалене в складі судді Бабко В. В., та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Соколової В. В., Желепи О. В., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року керівник Деснянської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алексашина Ю. Б. (далі - приватний нотаріус Алексашина Ю. Б.), Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація (далі - Деснянська РДА у м. Києві), ОСОБА_2 , про визнання свідоцтва про право власності за заповітом недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що 30 жовтня 1967 року Виконавчим комітетом Київської міськради депутатів видано ОСОБА_3 ордер серії Б № 69949 на право зайняття житлового приміщення на сім`ю з трьох осіб (дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 ) на зайняття двох кімнат житловою площею 30,4 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 , пізніше - АДРЕСА_2 .

Розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА у м. Києві від 25 липня 2005 року № 1112 цю квартиру передано у власність ОСОБА_6 та видано їй свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2005 року. Проте рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012 (за позовом заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах ОСОБА_3 ) вказане розпорядження скасовано, а свідоцтво про право власності на житло визнано недійсним.

Надалі рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_3 не приймалося, свідоцтво про право власності на цю квартиру не видавалось.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Указані особи за життя право на приватизацію квартири не реалізували.

На підставі акта № 29 від 26 березня 2021 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) передав Деснянській РДА у м. Києві вказану квартиру під службове житло та/або на відселення з числа службового для вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення.

Розпорядженням Деснянської РДА у м. Києві від 25 квітня 2023 року № 214 «Про затвердження рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва про надання службового житла», вказану квартиру як службову надано ОСОБА_2 зі складом сім`ї на чотирьох осіб.

На підставі цього розпорядження ОСОБА_2 видано ордер від 26 квітня 2023 року № 000780 на право зайняття службового житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_3 .

28 квітня 2023 року Деснянська РДА у м. Києві провела реєстрацію місця проживання сім`ї ОСОБА_2 у складі чотирьох осіб у вказаній квартирі на підставі ордера.

Водночас, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що 23 травня 2023 року приватним нотаріусом Алексашиною Ю. Б. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 травня 2023 року № 404, посвідченого цим же нотаріусом. Відповідно до цього свідоцтва ОСОБА_1 успадкував указану квартиру від ОСОБА_6 на підставі заповіту від 30 жовтня 2018 року № 1422, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. (далі - приватний нотаріус Бессараб О. В.)

Однак станом на день видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину від 23 травня 2023 року № 404 ОСОБА_6 не була власницею квартири, зазначеної в заповіті, а тому ця квартира не могла входити до складу спадщини після її смерті.

Посилаючись на незаконність набуття ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру, керівник Деснянської окружної прокуратури м. Києва, керуючись статтями 387, 388, 1301 ЦК України, просив суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 травня 2023 року, видане приватним нотаріусом Алексашиною Ю. Б. на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване у реєстрі за № 404;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 46,1 кв. м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року, позов керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 травня 2023 року, видане приватним нотаріусом Алексашиною Ю. Б.на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване у реєстрі за № 404.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 46,1 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спірну квартиру було надано у користування ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . У зв`язку зі скасуванням розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА від 25 липня 2005 року № 1112 про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_6 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 20 серпня 2012 року, спірна квартира повинна бути повернута у власність держави.

Враховуючи відсутність у спадкодавця ОСОБА_6 права власності на майно, зазначене у заповіті, суди дійшли висновку про визнання недійсним відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтва про право на спадщину щодо цього майна, виданого нотаріусом відповідачу ОСОБА_1 .

Державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 , здійснена на підставі свідоцтва про право на спадщину, порушує права та законні інтереси Київської міської ради, у зв`язку з чим порушене право підлягає захисту шляхом витребування спірної квартири на користь позивача відповідно до статті 388 ЦК України.

При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми Конституції України, цивільного законодавства України, а саме: ЦК України, Житлового кодексу України (надалі - ЖК України), Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», практику Європейського Суду з прав людини, а також релевантну практику Верховного Суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

08 січня 2026 рокупредставник ОСОБА_1 - адвокат Куропата О. В., подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Деснянського районного суду міста Києва цивільну справу № 754/17144/24, виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року зупинено до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

23 січня 2026 року матеріали цивільної справи № 754/17144/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Куропата О. В., просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 9901/97/21 та у постановах Верховного Суду від: 18 червня 2019 року у справі № 911/1657/1, від 14 листопада 2023 року у справі № 140/6122/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також вказує про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: щодо припинення права власності та його державної реєстрації; належного способу захисту у спорах, пов`язаних із реєстрацію речового права (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник указує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що факт реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 підтверджується документами та відомостями, наданими Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМР «Київське МБТІ», Бюро).

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», враховуючи, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012 лише скасовано розпорядження Деснянської РДА м. Києва про передачу квартири у власність ОСОБА_6 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, але не скасовано державну реєстрацію прав за останньою.

Вказане судове рішення не має для ОСОБА_6 жодних юридичних наслідків.

Оскільки право власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 не скасовано, то відповідач набув це право на законних підставах.

Суди не врахували, що скасування свідоцтва про право власності не створює жодних правових наслідків для особи, якій було видано таке свідоцтво.

Оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про розпорядження об`єктом нерухомого майна не забезпечує реальний та ефективний спосіб захисту порушеного права.

Позов про скасування акта індивідуальної дії без заявлення окремої вимоги про визнання його незаконним є процесуально та юридично неспроможним, оскільки скасування реалізованого акта не тягне правових наслідків і не відновлює жодного порушеного права.

Матеріали справи містять інформаційну довідку КВ-2023 № 4482 від 20 лютого 2023 року, яка підтверджує, що за даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_3 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА м. Києва 25 липня 2005 року (розпорядження № 1112) та зареєстрованого в Бюро 11 серпня 2005 року за реєстровим № 2607.

Також відзначає, що у розумінні положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва відсутні правові підстави представляти Київську міську раду як позивача у цій справі.

При цьому у матеріалах справи відсутні документи, які б давали можливість встановити дійсного власника спірної квартири. Отже, неможливо встановити належного позивача у цій справі.

Суди не звернули увагу на заборону витребування спірної квартири з власності відповідача, встановлену частиною третьою статті 388 ЦК України, враховуючи дату реєстрації права першого набувача - 11 серпня 2005 року.

Також не застосовано положення статті 390 ЦК України щодо взаєморозрахунків між власником і володільцем з огляду на добросовісність набуття майна, а також наявність здійснених витрат і поліпшень.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 27 лютого 2026 року, перший заступник керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Куропати О. В., просить поновити строк на подання відзиву та залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року - без змін.

Пропуск строку для подання відзиву перший заступник керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва мотивує тим, що до Деснянської окружної прокуратури м. Києва документи, що стосуються касаційного оскарження рішення чи ухвал суду касаційної інстанції у межах цієї справи, через підсистему «Електронний суд» або іншим способом не надходили.

Верховний Суд виходить з того, що за даними автоматизованої системи документообігу суду (АСДС), електронний примірник касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Куропата О. В., доставлено до електронного кабінету Деснянської окружної прокуратури м. Києва 14 січня 2026 року.

Електронний примірник ухвали Верховного Суду від 15 січня 2026 року про відкриття касаційного провадження у справі, якою учасникам справи у тому числі роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу відповідно до вимог статті 395 ЦПК України у строк, який не може перевищувати чотирнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали, доставлено до електронного кабінету Деснянської окружної прокуратури м. Києва 20 січня 2026 року.

Відповідно до статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система, яка забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (частина сьома статті 14 ЦПК України).

Враховуючи викладене, копію касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Куропата О. В., та ухвали Верховного Суду від 15 січня 2026 року про відкриття касаційного провадження у справі надіслано Деснянській окружній прокуратурі м. Києва в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки заявник у відзиві не навів поважних причин пропуску строку на подання відзиву та не надав відповідні докази, колегія суддів не вбачає підстав для поновлення строку на подання відзиву, встановленого ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2026 року, такий відзив Верховний Суд не бере до уваги і залишає без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 жовтня 1967 року Виконавчим комітетом Київської міськради депутатів видано ОСОБА_3 ордер серії Б № 69949 на право зайняття житлового приміщення на сім`ю з трьох осіб (дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_5 ) на зайняття двох кімнат житловою площею 30,4 кв. м в квартирі АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 36).

На виконання розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА у м. Києві від 25 липня 2005 року № 1112 щодо передачі нерухомого майна у приватну власність ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2005 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Свідоцтво видано згідно із розпорядженням від 25 липня 2005 року № 1112 (т. 1, а. с. 28-29, 130-131).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012 за позовом першого заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах ОСОБА_3 до Деснянської РДА, треті особи: ОСОБА_6 , Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків, про скасування розпорядження про приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА від 25 липня 2005 року № 1112 про передачу квартири АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_6 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 25 липня 2005 року згідно з розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА від 25 липня 2005 року № 1112 про приватизацію квартири АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_6 .

Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 20 серпня 2012 року (т. 1, а. с. 30-33).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року у справі № 754/5927/14-ц, за заявою ОСОБА_6 , заінтересована особа - Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків, про встановлення факту смерті, встановено факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Києві.

Смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т. 1, а. с. 40-42).

04 червня 2019 року ОСОБА_6 звернулась до Деснянської РДА м. Києва із заявою про долучення копії судових рішень № 2-3400/2012 та № 754/5927/14-ц до архівної справи приватизаційного відділу (т. 1, а. с. 47).

На виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012 розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Деснянської РДА від 20 червня 2019 року № 1112-17-А скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА від 25 липня 2005 року № 1112 про передачу у власність ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_3 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2005 року № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 49).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про смерть та копією свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . (т. 1, а. с. 37-39, 71, 74-75).

Інша особа, зазначена в ордері як член сім`ї власника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть та копією свідоцтва про смерть (т. 1, а. с. 43-44, 108).

За життя ОСОБА_6 та від її імені 30 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Бессараб О. В. було посвідчено заповіт та зареєстровано в реєстрі за № 1422.

Матеріали справи містять копії трьох примірників заповіту ОСОБА_6 , згідно з якими ОСОБА_6 заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_3 :

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 1, а. с. 76);

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рівних частках кожному (т. 1, а. с. 107, 143);

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рівних частках кожному.

Заповіти містять рукописний текст: «Заповіт прочитаний уголос і власноручно підписаний мною ОСОБА_6 ОСОБА_7 » (т. 1, а. с. 122, 173).

14 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т. В. (далі - приватний нотаріус Змисловська Т. В.) із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , на підставі якої була заведена спадкова справа (т. 1, а. с. 66).

Згідно з інформаційною довідкою КВ-2019 №49892 від 20 грудня 2019 року, адресованою приватному нотаріусу Змисловській Т. В., КП КМР «Київське МБТІ» повідомило, що за даними реєстрових книг Бюро квартира АДРЕСА_3 на праві власності не зареєстрована (т. 1, а. с. 91).

Згідно з інформаційною довідкою КВ-2023 № 4482 від 20 лютого 2023 року, адресованою приватному нотаріусу Бутько М. В., КП КМР «Київське МБТІ» повідомило, що за даними реєстрових книг Бюро квартира АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА 25 липня 2005 року (розпорядження № 1112) та зареєстрованого в Бюро 11 серпня 2005 року за реєстровим № 2607 (т. 1, а. с. 110).

18 червня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про реєстрацію зміни місця зберігання спадкової справи, відповідно до якої зазначено відомості про нове місце зберігання спадкової справи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько М. В. (далі - приватний нотаріус Бутько М. В.). Того ж дня ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Бутько М. В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом (т. 1, а. с. 92, 95).

19 червня 2020 року приватний нотаріус Бутько М. В. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_3 після смерті ОСОБА_6 , у зв`язку з відсутністю документів про її право власності на зазначене нерухоме майно, та відсутністю реєстрації права власності на зазначену квартиру згідно з відомостями КП КМР «Київське МБТІ» (т. 1, а. с. 105-106).

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернуся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом про визнання права користування житловим приміщенням за заповітом. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року у справі № 754/14607/20 позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача (т. 1, а. с. 194-216).

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернуся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом про визнання права користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року у справі № 754/12406/21 позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача (т. 1, а. с. 217-231).

26 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом про заборону вчиняти певні дії та скасування незаконних розпоряджень. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року у справі № 754/1162/23 позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви (т. 1, а. с. 188-193).

Розпорядженням Деснянської РДА від 16 червня 2022 року № 180 «Про включення до числа службових жилих приміщень» квартиру АДРЕСА_3 включено до числа службових жилих приміщень Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» (т. 1, а. с. 53-54).

Розпорядженням Деснянської РДА від 25 квітня 2023 року № 214 «Про затвердження рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» про надання службового житла», вказану квартиру як службову надано працівникові ОСОБА_2 зі складом сім`ї на чотирьох осіб з подальшою видачею ОСОБА_2 26 квітня 2023 року на підставі цього розпорядження ордера № 000780 на право зайняття службового житлового приміщення (т. 1, а. с. 51-52, 55).

03 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Бутько М. В. із заявою про передачу спадкової справи приватному нотаріусу Алексашиній Ю. Б. для видачі свідоцтва про право на спадщину, а 23 травня 2023 року - до приватного нотаріуса Алексашиної Ю. Б. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1, а. с. 123, 125).

23 травня 2023 року приватний нотаріус Алексашина Ю. Б. видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 404, на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Бессараб О. В. 30 жовтня 2018 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1422, після смерті ОСОБА_6 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із квартири АДРЕСА_3 . Право власності на вказану квартиру належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25 липня 2005 року, згідно із розпорядження № 1112 від 25 липня 2005 року. Право власності зареєстровано Київським МБТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11 серпня 2005 рокута записано в реєстрову книгу за реєстровим № 2607 (т. 1, а. с. 161).

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 грудня 2024 року, квартира АДРЕСА_3 на праві власності належить ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 24-25, 164).

У провадженні Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають кримінальні провадження № 0001559 від 16 травня 2023 року та № 0000109 від 08 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння невстановленою особою квартирою АДРЕСА_1 , які об`єднані в одне провадження під № 0001559 (т. 1, а. с. 169-184, 238-241).

КП КМР «Київське МБТІ» в листі від 21 грудня 2023 року, адресованому Деснянській окружній прокуратурі, вказало, що помилково надано інформацію про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА 25 липня 2005 року (розпорядження № 1112) та зареєстроване в Бюро 11 серпня 2005 року за реєстровим № 2607, оскільки згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року вказане свідоцтво визнано недійсним (т. 1, а. с. 165, 166).

Деснянська РДА у м. Києві в листі від 18 січня 2024 року вказала, що після рішення Деснянського районного суду міста Києва у справі № 2-3400/2012 рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_3 не приймалось, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось. ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований за вищевказаною адресою. Проте 28 квітня 2023 року було проведено реєстрацію місця проживання чотирьох громадян у цій квартирі на підставі ордера на право зайняття службового приміщення від 26 квітня 2023 року № 000780.

25 січня 2024 року Деснянська окружна прокуратура звернулась до Київської міської ради та Департаменту будівництва житлового забезпечення КМДА із листом, в якому повідомила про виявлені порушення права власності територіальної громади м. Києва на квартиру АДРЕСА_1 та просила повідомити, чи вживались та чи будуть вживатись Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з відповідним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витребування майна (т. 1, а. с. 242-244).

30 січня 2024 року Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) просив Деснянську окружну прокуратуру вжити заходів цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, звернувшись до суду з відповідною заявою (т. 1, а. с. 245-246).

28 листопада 2024 року Деснянська окружна прокуратура листом № 57-10675ВИХ-24 повідомила Київську міську раду про прийняття рішення на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради щодо звернення з позовної заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витребування майна (т. 1, а. с. 247-249).

Рішенням Київської міської ради від 08 лютого 2024 року № 7635/7676 АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 236-237).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Куропата О. В., на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) та від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація речових прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

До компетенції рад віднесено питання прийняття рішень щодо розпорядження та правової природи комунального майна (пункт 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальна громада набуває і здійснює цивільні права та обов`язки у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

У частинах першій, п`ятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

У статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1216 ЦК України).

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом частин першої, третьої статті 1236 ЦК Українизаповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

За своєю юридичною природою заповіт - це односторонній безвідплатний правочин (стаття 202 ЦК України), щодо якого встановлено обов`язкове нотаріальне посвідчення (статті 1247, 1249 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 1233 ЦК України, заповіт повинен відповідати загальним вимогам чинності правочину, які передбачені цивільним законодавством України.

Розпоряджатися майном може тільки власник.

При цьому слід враховувати, що при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається (частина третя статті 56 Закону України «Про нотаріат», пункт 1.5. глави 3 «Посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування» розділу II «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, звтвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5).

Таким чином, заповіт складається і посвідчується нотаріусом зі слів самого заповідача.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходи та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи, навпаки, на заперечення існування таких обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів, здійснює їх оцінку.

Щодо визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину

У справі, що переглядається в касаційному порядку, суди встановили, що Виконавчий комітет Київської міськради депутатів 30 жовтня 1967 року видав ордер серії Б № 69949 на право зайняття спірної квартири ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , надалі - Деснянська РДА у м. Києві розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду від 25 липня 2005 року № 1112 передала цю квартиру у власність ОСОБА_6 .

Ураховуючи, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 20 серпгня 2012 року, вказане вище розпорядження скасовано, а свідоцтво про право власності на житло, видане ОСОБА_6 на підставі цього розпорядження, - визнано недійсним, суди правильно виходили з того, що право комунальної власності на спірну квартиру не припинилося і до фізичної особи ОСОБА_6 не перейшло.

Подальші дії, вчинені ОСОБА_6 щодо спірного нерухомого майна, зважаючи на відсутність належних документів дійсності набуття нею права власності на цю квартиру, не мають юридичних наслідків у формі набуття відповідачем права власності.

Такий висновок узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 757/18879/20-ц (провадження № 61-1842св24).

При цьому розпорядженням Деснянської РДА від 16 червня 2022 року № 180 квартиру АДРЕСА_3 включено до числа службових жилих приміщень комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району», а розпорядженням від 25 квітня 2023 року № 214 - надано як службове житло ОСОБА_2 зі складом сім`ї на чотирьох осіб з реєстрацією їх місця проживання.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, надавши належну оцінку доказам, наданим сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність у ОСОБА_6 законних підстав для розпорядження спірною квартирою на випадок своєї смерті, оскільки вона не мала права власності на спірну квартиру станом на момент складання заповіту у 2018 році.

У постанові від 05 вересня 2022 рокуу справі № 385/321/20 (провадження

№ 61-9916сво21) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що у приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. У ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи.

У вказаній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на те, що за своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для визнання недійсним виданого відповідачу приватним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру.

Щодо витребування спірної квартири на користь територіальної громади м. Києва в порядку віндикаційного позову

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Відповідач у цій справі одержав спірне нерухоме майно за безвідплатним правочином - заповітом. Відповідно до частини четвертої статті 388 ЦК України (у редакції, чинній на момент вирішення спору), якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі статті 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частинами першою, другою статті 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача за відплатним договором. Водночас, з огляду на висновок про безвідплатність набуття спірного майна, зазначені норми не підлягають застосуванню у цій справі.

Натомість застосовується стаття 387 та частина четверта статті 388 ЦК України, відповідно до яких власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним за безвідплатними договорами.

Такі правові висновки узгоджуються зі змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19 (провадження

№ 14-150цс23).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі

№ 6-140цс14).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилася із цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Таким чином, вимоги прокурора про витребування із чужого незаконного володіння нерухомого майна, що входило до комунальної власності територіальної громади, є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

З огляду на зміст спірних правовідносин та підстави пред`явленого позову, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння.

Щодо того, чи узгоджується витребування спірної квартири на користь територіальної громади м. Києва в порядку віндикаційного позову із вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частиною четвертою статті 10 ЦПК України під час розгляду справи суд застосововує як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави, є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуто у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Стала практика ЄСПЛ свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет відповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном гарантіям статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Суди попередніх інстанцій правильно врахували, що звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення легітимної мети, яка полягає у тому, щоб відновити законність та повернути у встановленому законом порядку у власність територіальної громади комунальне нерухоме майно (квартиру).

Відповідач набув спірне нерухоме майно за безвідплатним одностороннім правочином від особи, яка не мала права його відчужувати, що відповідно до положень статті 387 ЦК України надає право власнику витребувати його із чужого незаконного володіння.

Аргументи сторони відповідача про те, що факт реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 підтверджується документами та відомостями, наданими КП КМР «Київське МБТІ», на висновки судів не впливають.

Як зазначено вище у цій постанові, реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності.

Відсутність у ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012, яке не оскаржувалося і набрало законної сили.

Посилання відповідача на те, що вирішення спору у справі № 2-3400/2012 не забезпечує реальний та ефективний спосіб захисту порушеного права, є безпідставними, враховуючи, що позов прокуратури у вказаній справі було задоволено з підстав незаконності набуття ОСОБА_8 у приватну власність спірної квартири.

Також необгрунтованими є доводи касаційної скарги про необхідність застосування положень статті 390 ЦК України щодо взаєморозрахунків між власником і володільцем з огляду на добросовісність набуття майна, а також наявність здійснених витрат і поліпшень.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 не заявляв вимоги про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна та здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, у розумінні зазначених норм права. Також, враховуючи характер спірних правовідносин та встановлені фактичні обставини у справі, зокрема безвідплатне набуття відповідачем майна в особи, яка не мала права його відчужувати, суди при витребуванні спірного нерухомого майна від відповідача на користь територіальної громади не вирішували питання про здійснення органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна набувачеві.

Незважаючи на це, ОСОБА_1 не позбавлений права ініціювати вирішення питання про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна та здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, згідно з частинами третьою, четвертою статті 390 ЦК України, пред`явивши відповідний позов до суду.

Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів Київської міської ради

Доводи касаційної скарги про те, що у розумінні положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у цій справі прокурор не мав повноважень на представництво інтересів Київської міської ради, є необґрунтованими, оскільки, перевіряючи такі доводи відповідача, суди попередніх інстанцій встановили, що у цій справі позов пред`явлено прокурором саме в інтересах держави в особі територіальної громади м. Києва, яка є неволодіючим власником об`єкта нерухомого майна - спірної квартири, яка фактично перебуває у комунальній власності, а міська рада реалізує управлінські функції щодо такого майна.

За обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу в поверненні спірного нерухомого майна до комунальної власності, прокурор мав звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів територіальної громади.

Підставою подання позову в цій справі прокурор зазначив статтю 23 Закону України «Про прокуратуру» та посилався на те, що Київською міською радоюне вжито заходів щодо захисту інтересів держави у судовому порядку, що свідчить про бездіяльність органу.

До позовної заяви прокурор додав лист від 30 січня 2024 року, у якому Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) просив Деснянську окружну прокуратуру вжити заходи цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, звернувшись до суду з відповідною заявою, а отже, дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судами обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Суди правильно застосували норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень. Суди зробили обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами.

Посилання заявника на те, що суди не взяли до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки, зроблені судами за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому їх, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, виконання судового рішення, яке було зупинено до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куропата Олексія Вікторовича, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду містаКиєва від 30 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2025 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк