Справа № 132/254/25
Провадження № 22-ц/801/417/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 рокуСправа № 132/254/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Оніщука В.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 132/254/25 за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Юварос», ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди,

за апеляційною скаргою Корнієнко Лесі Василівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27.11.2025, ухвалене у складі судді Сєліна Є.В. в приміщенні суду в м. Калинівка, -

в с т а н о в и в :

22.01.2025 ОСОБА_1 звернулося у суд з позовом до Фермерського господарства «Юварос» (далі - ФГ «Юварс»), ОСОБА_2 у якому просив визнати недійсним договір оренди землі № 5 від 1.03.2024, що укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Юварос»; застосувати наслідки недійсності правочину - договору оренди землі № 5 від 1.03.2024 шляхом скасування рішення державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Калинівської міської ради Вінницької області Підлуцької Ю.М., індексний номер 71924153 від 6.03.2024, про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки) за ФГ «Юварос» щодо земельної ділянки площею 3,3310 га, кадастровий номер :04:000:0343, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванівської сільської об`єднаної територіальної громади Хмільницького району Вінницької області, Байківського старостинського округу (колишньої Байківської сільської ради (за межами населеного пункту).

Підставами для визнання договору оренди недійсним зазначено: ст. 761 ЦК України договір оренди укладено не власником земельної ділянки; ст.229 ЦК України правочин вчинений особою( ОСОБА_2 ), яка помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; ст. 230 ЦК України одна із сторін правочину ( ОСОБА_2 ) застосувала обман. Вимога про скасування рішення державного реєстратора заявлена, як похідна і є наслідком недійсності правочину.

23.07.2025 ОСОБА_1 подано заяву про зміну підстав позову, шляхом їх доповнення, в якій зазначав, що ОСОБА_2 та ФГ «Юварос» при укладенні договору оренди земельної ділянки не було дотримано вимог частини третьої статті 203 ЦК України. Факт надання грошових коштів ФГ «Юварос» в розмірі 30000 грн для продовження оренди земельної ділянки та їх отримання ОСОБА_2 є впливом (тиском) на ОСОБА_2 , на його волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки, що суперечить частині третій статті 203 ЦК України. У ОСОБА_2 станом на дату укладання договору оренди були відсутні правові підстави для розпорядження земельною ділянкою, а тому оспорюваний правочин вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) /т.1 а. с. 110-119/.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 27.11.2025 позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу (вх № 14625/25-вх від 26.12.2025) в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог; судові витрати покласти на відповідачів ( судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2906,88 грн та витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 80 000 грн /т.2 а. с. 57/);

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано: (1) позивач набув право на земельну ділянку з моменту набрання законної сили ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 у справі № 376/313/24 про затвердження мирової угоди, тобто з 28.02.2024, тоді як державна реєстрація права власності позивача на земельну ділянку від 11.03.2024 є лише фактом офіційного підтвердження вже набутого права, а не моментом його виникнення; (2) ОСОБА_2 на дату укладення договору оренди № 5 від 1.03.2024 вже не був власником земельної ділянки та не мав повноважень розпоряджатися нею, а отже спірний правочин укладений з порушенням вимог статей 203, 215, 761 ЦК України та підлягає визнанню недійсним; (3) отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 30000 грн від ФГ «Юварос» свідчить про наявність дефекту волі ОСОБА_2 під час укладання спірного договору оренди; (4) суд першої інстанції не врахував обставини недобросовісних дій ОСОБА_2 та зловживання ним цивільним правом, оскільки ОСОБА_2 після набрання законної сили ухвали Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 у справі № 376/313/24 уклав оспорюваний договір оренди землі, чим позбавив позивача вільно на власний розсуд користуватися земельною ділянкою; (5) відсутні підстави вважати, що договір оренди від 20.02.2017 був поновлений за домовленістю сторін або в силу так званої «мовчазної згоди» орендодавця, оскільки сама можливість застосування частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» пов`язується законом з належним та своєчасним волевиявленням орендаря; отже після спливу строку дії 20.02.2024 договір оренди від 20.02.2017 припинився; (6) позивачем було подано заяву про зміну підстав позову шляхом їх доповнення, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки поданій позивачем заяві; суд здійснив розгляд справи без її врахування.

Одночасно в апеляційній скарзі заявлено клопотання про долучення доказів, а саме : (1) копію договору оренди земельної ділянки від 20.02.2017; (2) картки руху заяви про зміну (доповнення) підстав позову, сформованої в системі ЄСІТС; (3) копію заяви про зміну (доповнення) підстав позову, сформовану в системі ЄСІТС.

Ознайомившись із клопотанням про приєднання до матеріалів справи доказів, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки зазначені документи містяться в матеріалах справи /т. 1 а. с. 72-74, 109-119, 174-178/ і необхідності їх повторного приєднання немає.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

23.02.2021 до Вінницького апеляційного суду надійшла заява (вх № 641/26) ОСОБА_2 про розгляд справи у його відсутності.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні представник позивача Корнієнко Л.В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник ФГ «Юварос» Кубряк Р.В. заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце її розгляду.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

20.02.2017 ОСОБА_2 будучи власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,331 га., що розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Байківська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :04:000:0343, уклав договір оренди зазначеної земельної ділянки із ОСОБА_4 строком на 7 (сім) років із правом пролонгації, який на підставі рішення державного реєстратора Новогребельської сільської ради Калинівського району Вінницької області Нестерук О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 34061901 від 28.02.2017, зареєстрований 23.02.2017 в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право 19229470), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав за № 368087421, сформованим 1.03.2024 державним реєстратором Відділу надання адміністративних послуг Калинівської міської ради Вінницької області Підлуцькою Ю.М.. Договір оренди землі припинено 27.02.2024, про що 1.03.2024 внесено відомості до реєстру.

/т. 1 а.с. 72-75/.

ОСОБА_4 відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованої 21.10.2019 державним реєстратором Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області Ткачук С.О., є керівником ФГ «Юварос» (ідентифікаційний код юридичної особи 43297400), основним видом економічної діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

/т.1 а.с. 20-21/.

5.01.2024 ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки за кадастровим номером :04:000:0343, отримав від ФГ «Юварос» грошові кошти в сумі 30000,00 грн в рахунок продовження строку дії договору оренди земельної ділянки за кадастровим номером :04:000:0343, на 10 (десять) років, з 20.02.2024, про що свідчить відомість розписок за заключення договорів оренди земельних ділянок з ФГ «Юварос» за 2024 рік, та розписка ОСОБА_2 від 5.01.2024

/т.1 а.с. 77-79/.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 у справі № 376/313/24, затверджено мирову угоду, яка укладена 31.01.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за умовами якої: « ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу в сумі 100000 (сто тисяч) гривень земельну ділянку площею 3,3310 га, кадастровий номер :04:000:0343, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванівської сільської об`єднаної територіальної громади, Вінницької області Хмільницького району Байківського старостинського округу (колишньої Байківської сільської ради (за межами населеного пункту) Калинівського району, Вінницької області), що належить йому відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 26.08.2015 за № 132/2179/15-ц. ОСОБА_1 приймає у власність від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 3,3310 га, кадастровий номер :04:000:0343, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванівської сільської об`єднаної територіальної громади, Вінницької області Хмільницького району Байківського старостинського округу (колишньої Байківської сільської ради (за межами населеного пункту) Калинівського району, Вінницької області) в рахунок погашення боргу сумі 100000 (сто тисяч) грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 3,3310га, кадастровий номер :04:000:0343, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванівської сільської об`єднаної територіальної громади, Вінницької області Хмільницького району Байківського старостинського округу (колишньої Байківської сільської ради (за межами населеного пункту) Калинівського району, Вінницької області) в рахунок погашення боргу сумі 100000 (сто тисяч) грн. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Ухвала про затвердження мирової угоди, є правовстановлюючим документом, на підставі якої проводиться скасування та реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності». Згідно відмітки на ухвалі Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 у справі № 376/313/24 та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, дана ухвала набула законної сили 28.02.2024.

/т.1 а.с. 13-14/.

1.03.2024 ОСОБА_2 та ФГ «Юварос» в особі керівника Кубряка Р.В. уклали договір оренди землі № 5, за умовами якого ОСОБА_2 передав ФГ «Юварос» в тимчасове користування земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343, строком на 10 (десять) років, до 1.03.2034

/т.1 а.с. 17, 29, 30-31/.

Відповідно до акту прийняття-передачі земельної ділянки від 1.03.2024, на підставі договору оренди землі № 5 від 1.03.2024, ОСОБА_2 передав ФГ «Юварос» земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343

/т.1 а.с. 15/.

1.03.2024 на підставі рішення державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Калинівської міської ради Вінницької області Підлуцької Ю.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 71924153 від 6.03.2024, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав (номер запису про інше речове право 53996962), речове право право оренди земельної ділянки за кадастровим номером :04:000:0343 за ФГ «Юварос», що виникло згідно договору оренди землі № 5 від 1.03.2024, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав № 368652434, сформований 1.03.2024 державним реєстратором Відділу надання адміністративних послуг Калинівської міської ради Вінницької області Підлуцькою Ю.М.

/т.1 а.с. 82/.

11.03.2024 на підставі рішення державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 72040535 від 13.03.2024, до Державного реєстру речових прав внесено 11.03.2024 запис про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343 (номер відомостей про речове право 54099162), що виникло згідно ухвали Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 у справі № 376/313/24, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 369720158, сформованим 14.03.2024 державним реєстратором Відділу надання адміністративних послуг Калинівської міської ради Вінницької області Бохонко В.О..

/т.1 а.с. 16/.

Після державної реєстрації свого права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343, ОСОБА_1 у відповідності до норми частини п`ятої статті 31 Закону України «Про оренду землі», яка визначає, що особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 ЗК України, повідомив ФГ «Юварос», як орендаря, про те, що 11.03.2024 він набув право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343, та згідно положень статті 148-1 ЗК України, до нього, як до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку перейшли права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинним договором оренди щодо такої земельної ділянки. На виконання вимог ч.3 ст.148-1 ЗК України, повідомив про свої банківські реквізити, на які просив здійснювати відповідні платежі (орендну плату).

/т.1 а.с. 80-81/.

З наявних у справі платіжних інструкцій та відомості про нарахування виплати за оренду землі, ПДФО, військового збору, земельного податку за 2024 року по ФГ «Юварос» слідує, що ОСОБА_1 на його банківських рахунок, який був зазначений ним у вищезазначеному повідомлені, ФГ «Юварос» перераховано 13.12.2024 орендну плату за земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343 згідно з договором оренди землі № 5 від 1.03.2024, за 2024 рік, яку ОСОБА_1 отримав, про що зазначив у судовому засіданні

/т. 1 а.с. 84-87/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволення позовних вимог зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 правовими підставами позову зазначав :

в позовні заяві те, що : 28.02.2024 ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку на підставі ухвали Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 по справі № 376/313/24, що свідчить про припинення права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 3,3310 га., кадастровий номер :04:000:0343, а відтак ОСОБА_2 не мав права на укладення 1.03.2024 оспорюваного договору оренди, оскільки його право володіння, користування та розповсюдження земельною ділянкою припинилося, а тому оспорюваний правочин в момент його укладення суперечив вимогам закону, а саме статтям 316, 317, 319, 761 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним в силу приписів статей 203, 215, 229, 230 ЦК України. Крім того, ОСОБА_2 помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо прав та обов`язків орендодавця, помилково вважав себе власником, який має право на розпорядження земельною ділянкою та шляхом обману ввів ФГ «Юварос» в оману для формування його волі як учасника правочину, і приховав від нього обставини, які не тільки могли завадити вчиненню правочину, а і зробити укладення правочину неможливим /т. 1 а. с. 1-12/.

в заяві про зміну (доповнення) підстав позову те, що ОСОБА_2 та ФГ «Юварос» при укладенні договору оренди земельної ділянки не було дотримано вимог частини третьої статті 203 ЦК України. Факт надання грошових коштів ФГ «Юварос» в розмірі 30000 грн для продовження оренди земельної ділянки та їх отримання ОСОБА_2 є впливом (тиском) на ОСОБА_2 , на його волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки, що суперечить частині третій статті 203 ЦК України. У ОСОБА_2 станом на дату укладання договору оренди були відсутні правові підстави для розпорядження земельною ділянкою, а тому оспорюваний правочин вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) /т.1 а. с. 110-119/.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343, у відповідності до вимог статті 125 ЗК України, з моменту державної реєстрації цього права, а саме з 11.03.2024, тобто після укладення 01.03.2024 її попереднім власником ОСОБА_2 договору оренди землі № 5 із ФГ «Юварос». ОСОБА_1 у повідомленні, направленому на адресу ФГ «Юварос», в порядку виконання вимог частини третьої статті 148-1 ЗК України, засвідчив факт переходу до нього прав та обов`язків попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_2 за чинним договором оренди землі № 5 від 1.03.2024, та отримав на його виконання орендну плату за 2024 рік. Право на розірвання договору, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 на даний час не реалізував, натомість звернувся до суду із вказаним позовом. Новий власник земельної ділянки не може вимагати визнання недійсним договору оренди, укладеного попереднім власником, оскільки згідно із загальним правилом, продаж майна не впливає на орендні відносини. Заміна власника призводить до заміни орендодавця, але договір оренди продовжує діяти на тих самих умовах, за винятком випадків, коли це суперечить закону або умовам самого договору.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується. Оскаржуване рішення не містить висновків (мотивів) суду першої інстанції щодо відхилення поданої позивачем заяви про зміну (доповнення) підстав позову.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише фіксує (підтверджує) вже набуте особою право на підставі правочину, спадкування чи рішення суду.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав (постанова ВС від 6.06.2020 у справі № 363/4852/17).

ОСОБА_1 набув право на земельну ділянку за кадастровим номером :04:000:0343 з моменту набрання законної сили ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 у справі № 376/313/24 про затвердження мирової угоди, тобто з 28.02.2024, тоді як державна реєстрація від 11.03.2024 є лише фактом офіційного підтвердження вже набутого позивачем права, а не моментом його виникнення, на що суд першої інстанції увагу не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що спірний договір оренди був укладений ОСОБА_2 із ФГ «Юварос» до набуття позивачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0343.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (частина перша, друга статті 761 ЦК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які ЦК не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові ОП КЦС ВС від 4.07.2018 у справі № 520/10060/16-ц зроблено висновок про те, що, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює цей договір.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова ВП ВС від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи позивача про те, що 28.02.2024 ОСОБА_1 набув право на земельну ділянку на підставі ухвали Сквирського районного суду Київської області від 12.02.2024 по справі № 376/313/24, а відтак ОСОБА_2 не мав права на укладення 1.03.2024 оспорюваного договору оренди № 5 від 1.03.2024 з ФГ «Юварос», а тому оспорюваний правочин в момент його укладення суперечив вимогам статей 316, 317, 319, 761 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним в силу приписів статей 203, 215 ЦК України.

Як наголошено у Рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Вінницький апеляційний суд вважає, що інші правові підстави позову, а саме : (1) порушення при укладенні договору оренди № 5 від 1.03.2024 вимог статей 229, 230 ЦК України; допущення помилки ОСОБА_2 щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо прав та обов`язків орендодавця, помилково вважав себе власником, який має право на розпорядження земельною ділянкою та шляхом обману ввів ФГ «Юварос» в оману для формування його волі як учасника правочину, і приховав від нього обставини, які не тільки могли завадити вчиненню правочину, а і зробити укладення правочину неможливим; (2) порушення частини третьої статті 203 ЦК України при укладенні договору оренди земельної ділянки, оскільки факт надання грошових коштів ФГ «Юварос» в розмірі 30000 грн для продовження оренди земельної ділянки та їх отримання ОСОБА_2 є впливом (тиском) на ОСОБА_2 , на його волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки, що суперечить частині третій статті 203 ЦК України - відхиляються, оскільки позивачем не доведено позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20 зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (постанова ВСУ від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, статті 229-230 ЦК України об`єднує те, що вони передбачають наслідки правочинів, укладених з так званими «вадами волі» , тобто за умов, що перешкоджають вільному формуванню волі сторони, яка вчинила правочин, а отже тягнуть невідповідність волі і волевиявлення. Враховуючи, що позивач не є стороною спірного правочину, його посилання на вчинення договору під впливом помилки та обману іншої особи є безпідставними та такими, що базуються на припущеннях, оскільки стосуються сприйняття іншою особою умов правочину, які вплинули на її волевиявлення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним (постанова ВП ВС від 18.12.2024 в справі № 916/379/23).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України).

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем, який не є стороною договору оренди землі № 5 від 1.03.2024, не надано доказів на підтвердження зазначених вище правових підстав, передбачених статтями 3, 13, 229, 230 ЦК України для визнання спірного правочину недійсним.

Відповідно до пункту 1 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з наведеного, аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга підлягає задоволенню враховуючи те, що по суті апеляційним судом позовні вимоги задоволено.

Щодо розподілу витрат на правничу допомогу, понесену позивачем у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній ( орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно ч.2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є, серед іншого, позовна заява.

В позовній заяві позивачем не було зазначено попереднього орієнтовного розрахунку витрат на правничу допомогу.

В заяві про зміну (доповнення) підстав позову позивач зазначив орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу в розмірі 40000 грн /а. с. 118/.

Позивачем надано наступні докази понесення витрат на правничу допомогу: копію ордера серії № 1159234 від 21.01.2025 /т.1 а. . 120/; копію договору про надання правової допомоги від 2.09.2025 /т. 1 а. с. 159-166/.

У постанові ВП ВС від 22.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова ВС від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

З огляду на наведене, враховуючи, що позивачем разом з першою заявою по суті спору не було подано попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, розмір яких є значним та потребував детального дослідження, колегія суддів приходить висновку про відмову позивачу у відшкодуванні судових витрат на правничу допомогу.

Щодо розподілу судового збору.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Ураховуючи те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, відтак з ФГ «Юварос» слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн. Також слід компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн, оскільки ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання довічно, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 /а. с. 62, 96/ та звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 27.11.2025 скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Юварос», ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі № 5 від 1.03.2024, укладений між ОСОБА_2 та Фермерським господарством «Юварос».

Застосувати наслідки недійсності правочину договору оренди землі № 5 від 1.03.2024 шляхом скасування рішення державного реєстратора Відділу надання адміністративних послуг Калинівської міської ради Вінницької області Підлуцької Ю.М., індексний номер 71924153 від 6.03.2024, про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки) за Фермерським господарством «Юварос» щодо земельної ділянки площею 3,3310 га., кадастровий номер :04:000:0343, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванівської сільської об`єднаної територіальної громади Хмільницького району Вінницької області, Байківського старостинського округу (колишньої Байківської сільської ради (за межами населеного пункту) Калинівського району Вінницької області.

Стягнути з Фермерського господарства «Юварос» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн.

У стягненні з Фермерського господарства «Юварос», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, понесену в суді першої інстанції, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 2.03.2026.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

І. М. Стадник