П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року

м. Рівне

Справа № 569/7182/25

Провадження № 22-ц/4815/328/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави

в особі Рівненської міської ради

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Янчука Володимира Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Першко О.О. в м. Рівне о 10 годині 05 хвилин, повний текст рішення складено 06 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и в :

Керівник Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19 червня 2020 року Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт серії РВ 97 щодо об`єкта: «Будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ». В подальшому, 04 березня 2021 року Управлінням ДАБК Рівненської міської ради зареєстровано декларацію РВ 33 про готовність до експлуатації зазначеного об`єкта. Замовниками вказаного будівництва є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до вказаної декларації, будівництво розпочато 20 червня 2020 року, а завершено 05 жовтня 2020 року. Строк введення об`єкта в експлуатацію І квартал 2021 року. Будівництво здійснювалось на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:020:0551 та :01:020:0552, з цільовим призначенням 02.07, 03.10 - для будівництва та обслуговування кварталу житлової та громадської забудови. У розділі «Кошти пайової участі» вказано підставу не залучення до сплати пайової участі «Чинним законодавством України сплата пайової участі у 2021 роцi не передбачена». Окрім того, з відповіді виконавчого комітету Рівненської міської ради (лист № 05-01 802/25-2266/25 від 11 березня 2025 року) встановлено, що заяви від замовників будівництва ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_3 » до Рівненської міської ради не надходила, тож розмір пайової участі щодо вказаного об`єкта будівництва не визначався. На момент початку будівництва та прийняття в експлуатацію вказаного об`єкту будівництва статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (яка передбачала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) було виключено на підставі Закону №132-ІХ (з 01 січня 2020 року). Натомість, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту у такому розмірі та порядку: розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Відповідно до абз. 3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Відтак, передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок сплати пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році. Будівництво об`єкту відповідачами розпочато у травні 2020 року, відповідно у них виник обов`язок упродовж 10 днів з 19 червня 2020 року (реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт) звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та після отримання розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва сплатити її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Однак, усупереч зазначеним вимогам законодавства, відповідачі у зазначений період і в подальшому до введення об`єкту в експлуатацію із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва до Рівненської міської ради не зверталися. Так, у зв`язку із несплатою забудовниками коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними, і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. Розрахунок пайової участі проведено з урахуванням до показників опосередкованої вартості спорудження житла, які діяли на дату прийняття об`єкта в експлуатацію. Так, відповідно до показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 16 грудня 2020 року № 311 (чинних на момент введення об`єкту в експлуатацію), вартість одного квадратного метра загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ) на території Рівненської області становила 12 996 гривень. Згідно даних декларації про готовність до експлуатації об`єкта РВ 33 від 04 березня 2021 року, загальна площа квартир будинку 1 571,38 кв.м. Враховуючи наведене, розмір пайової участі, який підлягає стягненню до місцевого бюджету на користь позивача складає 408 433 грн (1 571,38 кв.м * 12 996 грн. * 2%, і враховуючи, що станом на момент виникнення обов`язку зі сплати коштів пайової участі обидва відповідачі мали функції замовника будівництва спірного об`єкта, зазначені кошти підлягають солідарному стягненню з відповідачів. При цьому необхідність звернення прокурора з позовною заявою зумовлена потребою захистити інтереси держави, що виражаються в порушенні норм законодавства під час ухилення відповідачів від сплати коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Рівне, а також через нездійснення Рівненською міською радою повноважень по зверненню до суду з позовом. Просив суд стягнути солідарно з останніх на користь Рівненської міської ради в дохід місцевого бюджету Рівненської міської територіальної громади безпідставно збережені кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту в сумі 408 433 грн 00 коп..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року вказаний позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Рівненської міської ради в дохід місцевого бюджету Рівненської міської територіальної громади безпідставно збережені кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту в сумі 408 433 грн 00 коп.. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Рівненської обласної прокуратури судові витрати у розмірі по 2 450 грн 60 коп. з кожного.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_2 адвокат Янчук Володимир Володимирович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, послався на пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», стверджуючи, що норми про пайову участь поширюються на об`єкти будівництва, розпочаті у 2020 році, однак, таке тлумачення є помилковим. Додає, що стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції до 01 січня 2020 року) передбачала обов`язок замовника брати участь у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту, а з 01 січня 2020 року статтю 40 та інші положення, що регулювали пайову участь, виключено. Зазначає, що Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (пункт 2) встановлюють тимчасовий порядок сплати пайової участі виключно для об`єктів, будівництво яких розпочато до 01 січня 2020 року, але не введено в експлуатацію, та для яких договори про пайову участь не були укладені до цієї дати. Для об`єктів, розпочатих у 2020 році, як у даному випадку (повідомлення про початок будівельних робіт зареєстровано 19 червня 2020 року серії РВ 97), пайова участь не передбачена чинним законодавством. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду вказано, що будівництво розпочато у червні 2020 року, а завершено у жовтні 2020 року, з введенням в експлуатацію у березні 2021 року (декларація РВ 33 від 04 березня 2021 року). У пункті 22 декларації прямо зазначено: "Чинним законодавством України сплата пайової участі у 2021 році не передбачена". Це підтверджує відсутність обов`язку сплати, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не поширюється на нові об`єкти 2020 року. Доводить, що суд не врахував, що абзац 2 пункту 2 Перехідних положень цього Закону стосується лише "об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки" (тобто до 2020 року), а для об`єктів 2020 року обов`язок звертатися за визначенням пайової участі та сплачувати її відсутній, що робить вимоги позивача безпідставними. Вказує, що місцевим судом неповно з`ясовано обставини справи та ігноровано доводи апелянта, викладені у відзиві на позовну заяву від 29 травня 2025 року, де він детально обґрунтував відсутність обов`язку сплати пайової участі, посилаючись на виключення статті 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» та обмежену дію Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні». Суд не спростував ці доводи, а лише повторив аргументи позивача, не надавши аналізу. Зауважує, що суд, зокрема, не дослідив факту, що заяви про визначення пайової участі не надходили, оскільки обов`язок їх подавати відсутній для об`єктів 2020 року (лист виконавчого комітету Рівненської міської ради № 05-01-802/25-2266/25 від 11 березня 2025 року підтверджує лише відсутність заяви, але не створює обов`язок); розрахунку пайової участі на основі опосередкованої вартості (наказ Мінрегіону № 311 від 16 грудня 2020 року) є недійсним, оскільки базується на скасованій нормі; відсутності порушення з боку апелянта, оскільки будівництво здійснювалося на земельних ділянках № НОМЕР_1 та № 177 (кадастрові номери :01:020:0551 та :01:020:0552), де апелянт був суборендарем, і жодних вимог від органу місцевого самоврядування не надходило до введення об`єкта в експлуатацію. Вказує на порушення норм процесуального права, які виявились у тому, що оскаржуване рішення не містить повного аналізу доводів відзиву, що, в свою чергу, порушує принципи верховенства права та змагальності сторін (статті 10, 12 ЦПК України). З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах Рівненська міська рада та Рівненська окружна прокуратура вважають рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просять залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 червня 2020 року Управлінням Державної архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради зареєстровано Повідомлення за номером РВ 97 про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), відповідно до якого найменування об`єкта будівництва будівництво багатоквартирного будинку на АДРЕСА_3 , вид будівництва нове будівництво, код об`єкта 1122.2.

04 березня 2021 року Управлінням Державної архітектурно-будівельного контролю Рівненської міської ради зареєстровано Декларацію за номером РВ 33 про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1).

Замовниками вказаного будівництва є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Відповідно до вказаної Декларації, будівництво розпочато 20 червня 2020 року, а завершено 05 жовтня 2020 року. Строк введення об`єкта в експлуатацію І квартал 2021 року.

Будівництво здійснювалось на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:020:0551 та :01:020:0552, з цільовим призначенням 02.07, 03.10 - для будівництва та обслуговування кварталу житлової та громадської забудови.

У пункті 22 Декларації вказано, що чинним законодавством України сплата пайової участі у 2021 роцi не передбачеа.

Як вбачається із відповіді Виконавчого комітету Рівненської міської ради (лист № 05-01 802/25-2266/25 від 11 березня 2025 року) на лист Рівненської окружної прокуратури від 03 березня 2025 року, заяви від замовників будівництва ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_3 » до Рівненської міської ради не надходили, а відтак і розмір пайової участі щодо вказаного об`єкта будівництва не визначався.

12 березня 2025 року керівник Рівненської окружної прокуратури Максимчук А.П. звернувся до Рівненської міської ради із запитом, в якому просив надати інформацію щодо вжитих Рівненською міською радою заходів, спрямованих на стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 408 433 грн щодо об`єкта будівництва «Будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 )» або наміру вживати такі заходи в майбутньому.

13 березня 2022 року Виконавчий комітет Рівненської міської ради повідомив Рівненську окружну прокуратуру, що Рівненською міської радою заходи реагування за фактом несплати коштів пайової участі замовниками будівництва об`єкта «Будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 )» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вживалися. При цьому, Рівненська міська рада не заперечує щодо вжиття Рівненською окружною прокуратурою заходів спрямованих на захист її інтересів.

09 квітня 2025 року керівник Рівненської окружної прокуратури Максимчук А.П. повідомив Рівненську міську раду, що Рівненською окружною прокуратурою прийнято рішення про звернення до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Рівненська окружна прокуратура Рівненської області, звертаючись до суду з цим позовом, належним чином обґрунтувала наявність підстав для представництва інтересів держави у суді відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України, зазначивши, у чому полягає порушення інтересів держави в особі Рівненської міської ради, вказавши орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а також довівши нездійснення Рівненською міською радою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, що полягають у невжитті заходів щодо стягнення з відповідачів коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до бюджету міської ради.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 1 ст. 1212 ЦК України, якою передбачено обов`язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно, та обґрунтував своє рішення тим, що у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту були порушені права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту, а тому в органу місцевого самоврядування виникло право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. Судом враховано також право наявність підстав для представництва інтересів держави у суді відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України, зважаючи на факт порушення інтересів держави в особі Рівненської міської ради, котра самостійно не здійснила захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: прогнозування розвитку територій; забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та об`єктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури; створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення; проведення моніторингу забудови; ведення містобудівного кадастру; здійснення контролю у сфері містобудування.

Об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частинами 1-4 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Положеннями статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, що діяла до 01 січня 2020 року) встановлено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.

У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін.

Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.

Інформація щодо договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий суд не врахував, що абзац 2 пункту 2 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» стосується лише «об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки» (тобто до 2020 року), а для об`єктів 2020 року обов`язок звертатися за визначенням пайової участі та сплачувати її відсутній, що робить вимоги позивача безпідставними. Такі доводи апеляційним судом оцінюються критично.

Так, 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими з 01 січня 2020 року було виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка регулювала пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, що діяла до 01 січня 2020 року) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Таким чином, з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.

При цьому, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, зауважила, що:

«- з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним.

- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону №3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону № 3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;

- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;

- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування».

Статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

Частиною дев`ятою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено з 1 січня 2020 року.

Отже, починаючи з 01 січня 2020 року передбачений до цього статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними;

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01 січня 2020 року вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21, від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.

Оскільки будівництво об`єкту розпочате 19 червня 2020 року, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX було визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Отже, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абз. 2 п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як замовники будівництва багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 та № 177), були зобов`язані протягом 10 робочих днів з 19 червня 2020 року самостійно звернутися Рівненської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та документами, які підтверджують вартість будівництва об`єкта, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію, однак не зробили цього не сплатили пайових внесків, а тому вимога про солідарне стягнення з відповідачів на користь Рівненської міської ради безпідставно збережених коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту в сумі 408 433 грн 00 коп. є обґрунтованою та правомірно задоволена судом першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Янчука Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року залишити без зміни.

Поновити дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.