Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/3697/24

Провадження № 2/185/288/25

08 січня 2026 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бабія С.О., за участю секретаря судового засідання Вакули В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання договору недійсним в частині та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 89 557 грн. 61 коп., з яких 58 686 грн. 78 коп. - прострочена заборгованість по кредиту та 30 870 грн. 83 коп. - прострочена заборгованість по процентах, станом на 11 грудня 2023 року, а також стягнення судового збору в розмірі 3 028 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 вересня 2022 року між сторонами укладено заяву-договір про комплексне банківське обслуговування шляхом підписання через мобільний додаток позивача з накладанням електронного цифрового підпису. На підставі цієї заяви-договору відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та присвоєно номер договору 2022/І_С/000-106705 від 28 вересня 2022 року. Заява-договір разом з Правилами відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками, тарифним планом, умовами банківських продуктів є договором комплексного банківського обслуговування, який включає надання кредиту шляхом встановлення ліміту овердрафту. Несанкціонована заборгованість на картковому рахунку відповідача виникла внаслідок списання банком помилково зарахованих переказів на суму 58 698 грн., яким передувало проведення видаткових операцій відповідачем за рахунок коштів, які їй не належали. 06 жовтня 2022 року сума зазначених переказів була списана з карткового рахунку відповідача в межах договірного списання помилково зарахованих коштів згідно з п. 3.5.7.3 Правил. 27 жовтня 2022 року заборгованість винесено на рахунок простроченої заборгованості. Кредитний ліміт на рахунку не встановлювався. Згідно з п. 4.4.2 тарифів банку проценти за користування несанкціонованим овердрафтом встановлені в розмірі 48% річних.

Відповідач зобов`язання за договором не виконує, що є порушенням ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.

ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому заперечує вимоги позивача, посилаючись на те, що на момент укладення договору їй було 17 років, кредитний договір укладено без згоди батьків, що суперечить ст. 222 Цивільного кодексу України. Банк не надав доказів отримання такої згоди. Несанкціонований овердрафт є формою споживчого кредиту, тому договір оспорюваний. Банк не надав паспорт споживчого кредиту та не ознайомив з усіма умовами. Відповідач не звертався за кредитом, а кошти, які надійшли на її картковий рахунок, були витрачені нею добросовісно.

03 вересня 2024 року відповідач подала зустрічний позов до позивача про визнання недійсними частин заяви-договору від 28 вересня 2022 року, а саме: п. 2.2 розділу 2 в частині надання кредиту шляхом встановлення ліміту овердрафту, весь розділ 3 «Заяви та підтвердження», весь розділ 4 «Умови споживчого кредитування» та стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач зазначає, що на момент укладення договору їй було 17 років (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ), тому кредитна частина договору укладена без згоди батьків, що суперечить ст. 222 Цивільного кодексу України. Банк не надав доказів отримання такої згоди чи схвалення. Несанкціонований овердрафт є видом споживчого кредиту (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування»). Моральна шкода заподіяна через душевні страждання від безпідставного стягнення коштів та позову банку, з посиланням на ст.ст. 23, 1166 Цивільного кодексу України та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

05 березня 2025 року позивач подав відзив на зустрічний позов, в якому заперечує вимоги, посилаючись на те, що договір укладено в електронній формі через мобільний додаток з використанням Дія.Підпис, що прирівнюється до письмової форми (ст.ст. 207, 639 Цивільного кодексу України, Закон України «Про електронну комерцію»); несанкціонований овердрафт не є споживчим кредитом, а виникає з договору банківського рахунку (ст. 1069 Цивільного кодексу України); неповнолітня особа має право самостійно відкривати рахунок (п. 4 ч. 1 ст. 32 Цивільного кодексу України); кредитний ліміт не встановлювався. Підстави для відшкодування моральної шкоди позивачем за зустрічним позовом не доведено.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду від 23 квітня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Ухвалою від 17 лютого 2025 року зустрічний позов прийнято до розгляду, об`єднано з первісним, перейдено до загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 31 березня 2025 року. Ухвалою від 16 квітня 2025 року справу прийнято до провадження судді Бабія С.О.

У судовому засіданні представник банку Артемов А.О. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, заперечив проти зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) - адвокат Глєбов Г.В. - проти задоволення первісного позову заперечував, підтримав вимоги за зустрічним позовом.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, заслухавши пояснення представників сторін у справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 28 вересня 2022 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір шляхом підписання клієнтом через мобільний додаток позивача Заяви-Договору шляхом накладання електронного цифрового підпису. На підставі підписаної Заяви-Договору клієнту відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та присвоєно програмним забезпеченням позивача номер договору 2022/І_С/000-106705 від 28.09.2022 р.

На момент укладення договору відповідачу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) було 17 років, тобто вона мала неповну цивільну дієздатність, та як неповнолітня особа мала право самостійно укладати договір банківського рахунку та розпоряджатися коштами на ньому.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку та підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 цього Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Відтак, судом установлено, що між сторонами у справі 28 вересня 2022 року було укладено заяву-договір про комплексне банківське обслуговування.

Одночасно, судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі було досягнуто домовленості про надання позивачу відповідачем конкретно визначеної суми коштів у позику (кредит) та узгодження ними всіх істотних умов такого кредиту - розміру кредиту, строку кредитування, відсоткової ставки, порядку нарахування відсотків, умови продовження строку кредитування тощо, та що 58 698,00 грн. було надано відповідачу позивачу на виконання укладеного між ними договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19 «системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.»

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 202/7994/17-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 183/5849/23 (провадження № 61-18393св23).

Як вказує позивач, під час інфраструктурного інциденту з недоступністю мережі IOR3235 на платіжну картку клієнта ОСОБА_1 надійшли помилково зараховані перекази на загальну суму 58 698,00 грн. Клієнт здійснив видаткові операції за рахунок цих коштів на суму 58 697,84 грн. (з яких: 58 366,00 - загальна сума відправлених P2P переказів та 331,84 грн. - загальна сума комісії за відправлені P2P перекази).

Згідно з п. 43 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» неналежним отримувачем є особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі.

Пунктом 69 частини 1 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що помилкова платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини надавача платіжних послуг здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/ або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі.

Частиною першою статті 88 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що неналежний отримувач протягом трьох робочих днів з дати надходження повідомлення надавача платіжних послуг платника про виконання помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції зобов`язаний ініціювати платіжну операцію на еквівалентну суму коштів, зараховану йому внаслідок помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції, на користь такого надавача платіжних послуг.

У разі відмови отримувача (неналежного отримувача) повернути суму помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції на вимогу надавача платіжних послуг списання коштів з рахунку неналежного отримувача здійснюється у судовому порядку (ч. 3 ст. 88 Закону України «Про платіжні послуги»).

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зробила висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 23.01.2020 року у справі №910/3395/19; від 23.04.2019 року у справі №918/47/18; від 01.04.2019 року у справі №904/2444/18.

Сутність зобов`язання із набуття майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення (постанови Верховного Суду: від 08.09.2021 року у справі №201/6498/20; від 08.09.2021 року у справі № 206/2212/18; від 28.01.2020 року у справі №910/16664/18; від 06.03.2019 року у справі № 910/1531/18).

Те, що 06 жовтня 2022 року позивач списав спірну суму з карткового рахунку відповідача в межах договірного списання помилково зарахованих коштів, згідно з п. 3.5.7.3 Правил відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками публічним акціонерним товариством акціонерним банком «УКРГАЗБАНК», що призвело до виникнення негативного сальдо рахунку у розмірі 58 686,78 грн., не впливає на те, що несанкціонована заборгованість (несанкціонований овердрафт) не є заборгованістю по кредиту (простроченою), а є безпідставно набутими відповідачем грошовими коштами.

Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Однак позивач не обґрунтував позовні вимоги вищезазначеними підставами, а посилався саме на правочин, вчинений між сторонами, як на підставу для стягнення кредитних коштів та нарахованих відсотків.

У відповідності до положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні первісного позову повністю, як у частині вимоги про стягнення) заборгованості по кредиту (простроченої) у сумі 58 686,78 грн., так і заборгованості по процентам (простроченої) у сумі 30 870,83 грн.

Зустрічним позовом ОСОБА_1 просила визнати Заяву-договір підписану між Позивачем та Відповідачем від 28.09.2022 року - недійсною в частині: Розділ 2. Загальні положення, пункт 2.2 в частині «Банк на підставі Договору надає Клієнту послуги щодо: - надання кредиту шляхом встановлення ліміту овердрафту відповідно до Програми кредитування, вказаній у розділі 4 Договору; Розділ 3. Заяви та підтвердження - весь розділ; Розділ 4. Умови споживчого кредитування - весь розділ, а також стягнути з на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття), що передбачено ч. 1 ст. 34 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду.

Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (ст. 32 ЦК України).

Частиною другою ст. 222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Із огляду на встановлені судом обставини у даній справі, щодо укладання 28 вересня 2022 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та ОСОБА_1 договору комплексного банківського обслуговування, що складається із Заяви-договіру, Правил відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ АКЦІОНЕРНИМ БАНКОМ "УКРГАЗБАНК, Тарифним планом, умовами банківських Продуктів/Пакетів та довідкою про відкриття поточного рахунку, та відсутністю укладеного між сторонами кредитного договору відсутні підстави для визнання недійсними умов такого у цілому або у частині.

Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснено у п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача за зустрічним позовому, її характеру та розміру (медичні документи, висновки психолога, свідчення свідків про погіршення здоров`я чи душевні страждання тощо). Звичайні емоційні переживання, пов`язані з судовим процесом та списанням помилково зарахованих коштів, не є підставою для стягнення моральної шкоди, при тому що дії самої ОСОБА_1 , щодо здійснення видаткових операції за рахунок коштів, які їй фактично не належали, на суму 58 697,84 грн., на переконання суду не відповідали приписам ст. 13 ЦК України, за якими при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки обидва позови відхилено повністю, судовий збір, сплачений позивачем за первісним позовом (3 028 грн), покладається на нього, а позивач за зустрічним позовом як споживач звільнений від судового збору (ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про визнання договору недійсним в частині та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно до ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С. О. Бабій