ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року місто Київ

Справа № 757/44058/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3727/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Кушніром Олександром Петровичем, на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року про залишення позову без розгляду (ухвалену у складі судді Хайнацького Є.С.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору, ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про тлумачення багатостороннього правочину та визнання зобов`язання припиненим

ВСТАНОВИВ

03 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду із цим позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (т. 3 а. с. 42), яка прийнята судом (т. 3 а. с. 202), просить:

- розтлумачити зміст складного багатостороннього правочину, що був реалізований 02.07.2014 р. між банками, які входили до банківської групи «ДЕЛЬТА» (ПАТ «ОМЕГА БАНК» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК»), та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ТОВ «Фінансова Компанія «Актив-Гарант», який був укладений цими сторонами та складався з таких правочинів, укладених одночасно:

1) три укладені 02.07.2014 договори про розірвання іпотечних договорів між Відповідачем та іпотекодавцями: К/Д № 788-Ф/908-Ф/ІП-1 від 31.10.2007 із ОСОБА_2 , К/Д № 1210-Ф/ІП- від 04.06.2008 із ОСОБА_4 , К/Д № 506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27.02.2007 із ОСОБА_5 ;

2) укладений 02.07.2014 між Відповідачем та Позивачем Договір про задоволення вимог іпотекодержателя за К/Д № 593-Ф від 17.05.2006 (боржник ОСОБА_6 ), посвідчений приватним нотаріусом Літвіновим А.В. за реєстр. № 897;

3) укладений 02.07.2014 між Відповідачем, Позивачем та ОСОБА_6 договір про переведення боргу (заміни боржника у зобов`язанні) за К/Д № 593-Ф від 17.05.2006;

4) укладений 02.07.2014 між Відповідачем та Третьою особою 1 Договір про задоволення вимог іпотекодержателя за К/Д № 594-Ф від 17.05.2006 (боржник ОСОБА_7 ), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Літвіновим А.В. за реєстр. № 902;

5) укладений 02.07.2014 між Відповідачем, Третьою особою 1 та ОСОБА_7 договір про переведення боргу (заміни боржника у зобов`язанні) за К/Д № 594-Ф від 17.05.2006;

6) укладений, оплачений та виконаний 02.07.2014 договір про відступлення права вимоги між ТОВ «ФК «Актив-Гарант» та Відповідачем, відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржників за кредитним договором № 788-Ф від 05.02.2007 на загальну суму вимог 8 574 044,28 грн та кредитним договором № 1210-Ф від 02.06.2008 на загальну суму вимог 5 422 879,22 грн відступлені за 5 000,00 грн;

7) укладений, оплачений та виконаний 02.07.2014 договір про відступлення права вимоги між ТОВ «ФК «Актив-Гарант» та Відповідачем, відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржників за кредитним договором № 434-Ф від 27.10.2005 на загальну суму 5 223 301,90 грн та № 506-Ф від 27.01.2006 на загальну суму 1 494 105,95 грн відступлені за 5 000 грн;

8) укладений та виконаний 02.07.2014 Договір № 1/07 відступлення права вимоги (цесії) між ТОВ «ФК «Актив-Гарант» та Третьою особою 1, відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржників за кредитним договором № 788-Ф від 05.02.2007 на загальну суму вимог 8 574 044,28 грн, за кредитним договором № 1210-Ф від 02.06.2008 на загальну суму вимог 5 422 879,22 грн, за кредитним договором № 434-Ф від 27.10.2005 на загальну суму вимог 5 223 301,90 грн та за кредитним договором № 506-Ф від 27.01.2006 на загальну суму вимог 1 494 105,95 грн відступлені за 10 000 грн;

9) укладений та виконаний 02.07.2014 Договір б/н відступлення права вимоги (цесії) між Третьою особою 1 (як цедентом) та Позивачем (як цесіонарієм), відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 788-Ф від 05.02.2007 на загальну суму вимог 8 574 044,28 грн відступлені Позивачу за 2 500 грн;

10) укладений 02.07.2014 аналогічний Договір б/н відступлення права вимоги (цесії) між Третьою особою 1 та ОСОБА_4 ;

11) укладений та виконаний 02.07.2014 Договір переведення боргу (про заміну боржника у зобов`язанні) по Кредитному договору № 593-Ф від 17.05.2006 між Позивачем, ПАТ «ОМЕГА БАНК» та ОСОБА_6 ;

12) укладений та виконаний 02.07.2014 Договір переведення боргу (про заміну боржника у зобов`язанні) по Кредитному договору № 594-Ф від 17.05.2006 між Третьою особою 1, ПАТ «ОМЕГА БАНК» та ОСОБА_7 ;

13) укладений та виконаний 02.07.2014 Договір переведення боргу (про заміну боржника у зобов`язанні) по Кредитному договору № 593-Ф від 17.05.2006 між Позивачем, Відповідачем та ОСОБА_6 ;

14) укладений та виконаний 02.07.2014 Договір переведення боргу (про заміну боржника у зобов`язанні) по Кредитному договору № 594-Ф від 17.05.2006 між Третьою особою 1, Відповідачем та ОСОБА_7

як такий, внаслідок виконання якого сторони домовились про припинення зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» за кредитним договором № 788-Ф від 05.02.2007 за рахунок депозитних коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що знаходились у ПАТ «ОМЕГА БАНК» та підлягали поверненню їм на підставі рішень Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 2601/18564/12 від 25.12.2012 та рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 2601/18560/12 від 20.12.2012.

- визнати припиненими з 02.07.2014 зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 788-Ф від 05.02.2007, укладеним з ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого з 18.06.2013 є ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК».

Печерський районний суд м. Києва ухвалою від 08 жовтня 2025 року позов залишив без розгляду у зв`язку із не усуненням недоліків позовної заяви, установлених в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2025 року.

Не погодившись з такою ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Кушнір О.П. 23 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування скарги вказує, що на стадії відкриття провадження у справі суд перевірив вимоги, що ставляться до позовної заяви, і визнав, що усі вимоги позивачем дотримані. Вирішення питання про залишення позовної заяви через 2 роки протягом яких відбувалися судові засідання є надуманим і безпідставним.

Зазначає, що формулювання позовних вимог є виключним правом позивача, не доведення позивачем порушення його прав та інтересів відповідачем (обрання неправильного чи неефективного способу захисту) є підставою для відмови у позові, а не залишення позову без руху. Позивач вважає, що задоволення судом позовних вимог у цій справі відновить його права та інтереси.

Вважає помилковим висновок суду про майновий характер вимоги про тлумачення правочину. Також вимога про визнання припинення зобов`язання є немайновою вимогою, оскільки передбачає поєднання позивача як боржника та кредитора в зобов`язанні.

Звертає увагу, що у випадку залишення позову без руху з підстав недоплати позивачем судового збору саме на суд покладається обов`язок визначення розміру доплати судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК Інвест-Кредо» - Васильєва І.В. проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористалися.

20 січня 2026 року представник ПАТ «Дельта Банк» - Шутов О.О. подав письмову промову в судових дебатах, у якій просив апеляційну скаргу відхилити, розгляд справи провести без участі представника ПАТ «Дельта Банк».

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кушнір О.П. апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» - адвокат Раєнок В.А. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань суду не подали, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (т. 4 а. с. 56-61).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання в суд апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржувана ухвала не відповідає.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що впродовж встановленого законом строку позивач не усунув недоліки, вказані в ухвалі суду від 06 серпня 2025 року.

При цьому, позовна заява була залишена без руху з таких мотивів:

- заявлені позовні вимоги є складними за змістом та побудовані як опис значної кількості договорів, укладених між різними сторонами, з посиланням на їх взаємозв`язок та правові наслідки. Однак, у такому вигляді предмет позову не дозволяє однозначно встановити, у чому саме полягає спір та який спосіб захисту права обирає позивач відповідно до ст. 16 ЦК України;

- формулювання першої вимоги про тлумачення складного багатостороннього правочину не містить чіткого визначення, яке саме право чи обов`язок сторін оспорюється, у чому полягає його порушення, та яким чином тлумачення вплине на вирішення спору, зокрема, відсутнє чітке визначення, яке саме положення чи умова правочину підлягає тлумаченню, у чому полягає його неясність, яким чином це впливає на права та обов`язки сторін, а також з яких підстав позивач вважає, що такий правочин потребує тлумачення судом;

- із тексту позовної заяви та доданих матеріалів убачається, що під вимогою тлумачення фактично заявлено вимогу про визнання припинення кредитного зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 788-Ф від 05.02.2007, що є майновим спором;

- у позовній заяві позивачем наведено обставини щодо припинення зобов`язання за кредитним договором № 788-Ф від 05.02.2007 шляхом зарахування депозитних коштів, що належали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які знаходилися у ПАТ «Омега Банк», у рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк». Разом з тим, викладений у позовній заяві спосіб захисту є сформульованим нечітко та не дає можливості встановити, яким чином вимога про тлумачення правочину пов`язана з вимогою про визнання припиненим зобов`язання, та яким чином обрані позивачем способи захисту співвідносяться з обставинами, на які він посилається як на підставу позову;

- друга вимога про визнання припинення зобов`язань також спрямована на встановлення відсутності обов`язку виконувати грошове зобов`язання, що має майновий характер;

- таким чином, предмет та спосіб захисту у позовній заяві викладено нечітко, правовий характер вимог визначено неправильно, а це унеможливлює належну правову кваліфікацію спору та розгляд справи по суті;

- також, враховуючи майновий характер обох вимог, позивач повинен визначити ціну позову, надати її обґрунтований розрахунок та сплатити судовий збір у розмірі, передбаченому для майнових вимог.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У кожній справі за змістом обґрунтування позову та наданих позивачем пояснень суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах сформульованих ним позовних вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц та від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Указана норма передбачає обов`язок суду постановити ухвалу про залишення позову без руху лише з тих підстав, які при початковому (первинному) вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд не врахував (не помітив) або про них йому не було відомо, щодо невідповідності позовної заяви вимогам, викладеним у статтях 175, 177 ЦПК України.

Печерський районний суд м. Києва ухвалою від 09 жовтня 2023 року відкрив провадження у справі, вказавши, що позовна заява подана і оформлена у порядку, передбаченому ст.ст. 185-177 ЦПК України, підстав для залишення позову без руху на стадії вирішення питання про відкриття провадження суд не встановив.

Висновки суду про те, що заявлені позовні вимоги є складними за змістом та побудовані як опис значної кількості договорів, укладених між різними сторонами, з посиланням на їх взаємозв`язок та правові наслідки і це, на думку суду, не дозволяє однозначно встановити, у чому саме полягає спір та який спосіб захисту права обирає позивач відповідно до ст. 16 ЦК України є помилковим, оскільки фактично зводяться до оцінки ефективності обраного позивачем способу захисту та його перспектив, що може бути перевірено виключно під час розгляду справи по суті.

Окрім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема, остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, а тому суд першої інстанції не був позбавлений можливості уточнити для себе предмет та підстави позову в ході підготовчого провадження.

Безпідставними є також мотиви суду про те, що формулювання першої вимоги про тлумачення складного багатостороннього правочину не містить чіткого визначення, яке саме право чи обов`язок сторін оспорюється, у чому полягає його порушення, та яким чином тлумачення вплине на вирішення спору, зокрема, відсутнє чітке визначення, яке саме положення чи умова правочину підлягає тлумаченню, у чому полягає його неясність, яким чином це впливає на права та обов`язки сторін, а також з яких підстав позивач вважає, що такий правочин потребує тлумачення судом, оскільки встановлення судом відсутності порушеного, невизнаного або оспорюваного право позивача може бути підставою для відмови в задоволенні позову через його необґрунтованість, проте не є підставою для залишення позовної заяви без руху. Водночас суд має розуміти, що така вимога за своєю природою спрямована на усунення правової невизначеності щодо змісту правочину та правових наслідків, а тому суд не вправі висувати до позивача надмірні вимоги щодо «попереднього доведення» неясності правочину або встановлення порушення права ще до розгляду справи по суті. Визначення того, чи існує потреба у судовому тлумаченні, чи є заявлений спосіб захисту ефективним, а також які правові наслідки може мати таке тлумачення, є питаннями судового розгляду, а не стадії підготовчого провадження.

Окрім цього, однозначно чіткою та зрозумілою є щонайменше друга вимога про визнання припинення зобов`язань, яка спрямована на встановлення відсутності обов`язку виконувати грошове зобов`язання.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що позивачем у позовній заяві було визначено предмет та спосіб захисту порушеного, на його думку, права, викладено обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а також надано докази на їх підтвердження, що свідчить про відповідність позовної заяви основним вимогам статей 175 та 177 ЦПК України. Установлення ж судом першої інстанції відсутності порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача, так само як і оцінка обґрунтованості обраного способу захисту, є питаннями, що підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті, а не на стадії підготовчого провадження.

Також, визначаючи, що позовні вимоги мають характер майнових, суд помилково зазначив, що позивач повинен визначити ціну позову, надати її обґрунтований розрахунок та сплатити судовий збір у розмірі, передбаченому для майнових вимог, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвал і повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Відсутність визначення конкретної суми збору фактично позбавляла позивача можливості усунути недоліки, що суперечить меті інституту залишення позову без руху.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

Суд першої інстанції не врахував, що провадження у справі було відкрито ще 09 жовтня 2023 року, а справа перебувала на розгляді протягом тривалого часу, проводилися судові засідання, учасники подавали заяви та клопотання, тобто суд фактично визнав позов таким, що відповідає процесуальним вимогам. За таких умов застосування через значний проміжок часу механізму залишення позову без руху з підстав, які суд мав можливість встановити на початковій стадії, є проявом надмірного формалізму та не відповідає принципу правової визначеності й завданню цивільного судочинства.

За таких обставин залишення позову без руху із подальшим залишенням без розгляду на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України колегія суддів вважає помилковим.

Суд першої інстанції на вказане увагу не звернув, внаслідок чого безпідставно залишив позовну заяву прокурора без руху та в подальшому помилково залишив її без розгляду з підстав не усунення недоліків, тобто порушив норми процесуального права.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку із викладеним колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню в справі, постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Кушніром Олександром Петровичем, - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року про залишення позову без розгляду - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 січня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова