У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Верещінської І.В. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про звільнення від виконання обов`язків опікуна над недієздатною особою,

В С Т А Н О В И В :

У груді 2025 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про звільнення від виконання обов`язків опікуна над недієздатною особою, відповідно до якої заявниця просила суд: звільнити ОСОБА_1 , 1954 року народження від виконання обов`язків опікуна над недієздатною дочкою ОСОБА_3 , 1977 року народження.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 19.01.2026 року передано на розгляд судді Верещінської І.В. Фактично справу отримано суддею 20.01.2026 року.

Суд, дослідивши матеріали заяви, вважає її такою, що підлягає залишенню без руху, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, 3 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як вбачається з положень ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Усі доводи і докази щодо предмету доказування мають бути чітко і детально викладені заявником у поданій заяві.

Зі змісту заяви вбачається, що вказаних вимог заявниками не дотримано, не викладено обставини якими обґрунтовано свої вимоги, не зазначено докази, що підтверджують вказані обставини.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази чи довідки, що призначений опікун ОСОБА_1 не може виконувати обов`язки опікуна. А саме, матеріали справи не містять доказів погіршення стану здоров`я заявника, у зв`язку з чим вона не може виконувати покладенні на неї обов`язки опікуна.

Таким чином, в порушення зазначених вимог процесуального законодавства, заявниця, в обґрунтування свої вимог, не зазначила обставин, що свідчать про підстави звільнення від виконання обов`язків опікуна над недієздатною особою. Крім того, не підтвердила такі обставини належними доказами.

Так, над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України).

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

У відповідності до ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Згідно ст. 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Отже, призначення опікуна у разі визнання особи недієздатною є обов`язком суду за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки в такому випадку у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства захист порушених, невизнаних, або оспорюваних прав особи, а в даному конкретному випадку - забезпечення повноцінного здійснення своїх прав недієздатною особою.

Однак, до заяви не додано відповідне подання органу опіки та піклування про доцільність призначення опікуном ОСОБА_2 над недієздатною ОСОБА_1 , 1954 року народження, за наявності якого у відповідності до положень ч.1 с т.60 ЦК України можливе встановлення опіки.

Отже, заявнику необхідно: 1) викласти обставини, якими заявники обґрунтовують свої вимоги та надати відповідні докази; 2) надати суду докази на підтвердження того, що заявник може бути опікуном над недієздатною особою, а саме: відповідне подання органу опіки та піклування.

При цьому суд звертає увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.50) визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення Суду від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" ("Kreuz v. Poland")). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення Суду від 20.02.2014 року у справі "Шишков проти Росії" ("Shishkov v. Russia")).

Згідно ст. 185 ЦПК України суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про звільнення від виконання обов`язків опікуна над недієздатною особою підлягає залишенню без руху.

Керуючись ст.ст. 175, 176, 177, 185, 293, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про звільнення від виконання обов`язків опікуна над недієздатною особою - залишити без руху.

Надати строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Роз`яснити заявнику, що у випадку невиконання ухвали у встановлений строк, заява буде йому повернута.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.В.Верещінська