ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/1122/23
Номер провадження 22-ц/818/596/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни на ухвалу Індустріального районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року в складі судді Бугери О.В. по справі № 644/1122/23 за поданням приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни про надання дозволу на реалізацію частки права власності боржника на квартиру, право користування якою має неповнолітня дитина, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс», фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба Марина Анатоліївна звернулась до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію частки права власності боржника на квартиру, право користування якою має неповнолітня дитина, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс», фізична особа-підприємець ОСОБА_2 .

Подання мотивовано тим, що у неї на виконанні перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_1, відкрите на підставі виконавчих листів Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2023 року № 644/1122/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» суми заборгованості за договором в сумі 111 361,45 грн та понесених судових витрат в сумі 1670,42 грн і витрат на правову допомогу в сумі 3360,00 грн та від 18 квітня 2024 року № 644/8336/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди обладнання у сумі 41 880,00 грн та судового збору у сумі 1073,60 грн.

У ході здійснення зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований його неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначена обставина виключає можливість звернення стягнення на належну боржнику частину цієї кватири, оскільки реалізація нерухомого майна, право користування яким мають діти, забороняється без надання згоди на це органу опіки та піклування або відповідного рішення суду. Листом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 21 квітня 2025 року приватного виконавця повідомлено, що Департамент заперечує проти примусової реалізації вказаного майна.

Вказала, що батьки неповнолітнього ОСОБА_3 розлучені. Відповідно до рішення суду від 22 жовтня 2012 року неповнолітній проживає із матір`ю, ОСОБА_1 , яка 23 січня 2017 року набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , тому спірне приміщення не є єдиним місцем постійного проживання неповнолітнього. У його матері наявне інше житлове приміщення, яке може використовуватись як постійне місце проживання дитини.

З урахуванням відсутності у боржника будь-якого іншого майна та грошових коштів, на які можливо було б звернути стягнення з метою примусового виконання рішення, з огляду на необхідність забезпечення належного виконання судового рішення просила задовольнити подання та надати дозвіл на реалізацію частки права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право користування якою має неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А. про надання дозволу на реалізацію частки права власності боржника на квартиру, право користування якою має неповнолітня дитина, залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що примусова реалізація майна, яке є єдиним місцем реєстрації ОСОБА_3 , може призвести до фактичного виселення із житла неповнолітньої дитини, тобто порушить права та інтереси дитини.

На вказане судове рішення 04 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду - скасувати та задовольнити її подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що реєстрація місця проживання дитини з одним з батьків не свідчить про визначення місця проживання дитини з ним. Мати неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_1 з 23 січня 2017 року має у власності іншу квартиру, в якій може проживати її син, тобто дитина забезпечена іншим житлом. Батьки неповнолітнього ОСОБА_3 розлучені, рішенням суду у справі № 2029/9053/12 від 22 жовтня 2012 року місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 встановлено з матір`ю ОСОБА_1 , яка не зареєстрована у спірній квартирі. Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - особам, з якими не визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 . Боржник ОСОБА_1 з 10 березня 2022 року не перебуває в Україні. Зважаючи на конкретні обставини справи та поведінку боржника, який ухиляється від повного та належного виконання судового рішення, та з урахуванням того, що дитина забезпечена іншим житлом, яке належить матері, подання підлягає задоволенню.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 15 січня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А., ТОВ «Гелексі Фінанс», ФОП ОСОБА_2 отримали в електронних кабінетах 02 жовтня 2025 року.

ОСОБА_1 - повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 95-96), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2, а.с. 91).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А. слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби М.А. перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_1. До складу даного провадження входять декілька виконавчих проваджень: № 72911162, відкрите 29 вересня 2023 року на підставі виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2023 року № 644/1122/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» суми заборгованості за договором №06-05-21-01-О надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 06 травня 2021 року, у розмірі 111 361,45 грн; № 72911173, відкрите 29 вересня 2023 року на підставі виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2023 року № 644/1122/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» понесених судових витрат по оплаті судового збору в сумі 1670,42 грн; № 72911186, відкрите 29 вересня 2023 року на підставі виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2023 року № 644/1122/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» понесених витрат на правову допомогу в сумі 3360,60 грн; № 74903113, відкрите 02 травня 2024 року на підставі виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2024 року № 644/8336/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди обладнання №00 06-05-21-01-0 від 06 травня 2021 року у сумі 41 880,00 грн; № 74903119, відкрите 02 травня 2024 року на підставі виконавчого листа Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2024 року № 644/8336/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 судового збору у сумі 1073,60 грн.

Приватним виконавцем суду було надано копії заяв про примусове виконання рішення, виконавчих листів, постанов про відкриття вказаних виконавчих проваджень, про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про об`єднання проваджень у зведене виконавче провадження, про арешт коштів боржника та копії супровідних листів (а.с. 231-242 том 1, а.с. 4-48 том 2).

За даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 415511591 від 27 лютого 2025 року право спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , 25 вересня 2008 року зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 22 серпня 2002 року (а.с. 227-228 том 1).

За запитом приватного виконавця від 27 лютого 2025 року Управлінням реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР було надано Інформаційну довідку з Реєстру територіальної громади міста Харкова, відповідно до якої станом на 05 березня 2025 року в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 з 16 серпня 2002 року, ОСОБА_5 з 04 лютого 1992 року, ОСОБА_6 , дата реєстрації відсутня, та неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28 грудня 2016 року (а.с. 244-246 том 1)

Батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 220-222 том 1).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2012 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 223-226 том 1).

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 23 січня 2017 року згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 417464479 (а.с. 229 том 1).

Приватний виконавець Нелюба М.А. 21 березня 2025 року зверталась до Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради з поданням про надання дозволу на реалізацію частки квартири АДРЕСА_1 , проте як вбачається зі змісту листа Департаменту від 21 квітня 2025 року №479/0/202-25 він як представник органу опіки та піклування заперечує проти реалізації вищезазначеної квартири, оскільки це призведе до порушення житлових прав неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 218-219 том 1).

Під час розгляду цивільної справи №644/1122/23 за позовом ТОВ «Гелексі Фінанс» було отримано інформацію, актуальну станом на 20 червня 2023 року, від Державної прикордонної служби України про перетин кордону боржником ОСОБА_1 10 березня 2022 року о 16-17, виїзд в пункті пропуску Сокиряни, на автомобілі, що є заставним (а.с. 161 том 1).

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина п`ята статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

У частині шостій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, у якому фактично проживає боржник.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок), яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - надається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 передбачено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У частині другій статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Таким чином, беззаперечним є те, що, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та положення Інструкції № 512/5, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (див. постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19), від 25 листопада 2019 року у справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-7501св18)).

Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній/неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

Отже, передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою.

Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) вказано, що «для судових рішень, які передбачають стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього учасника виконавчого провадження щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування».

Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду (схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20, від 13 березня 2025 року у справі № 2-2116/11 (провадження № 61-7800св24).

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку статті 435 ЦПК України (див. постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 15 травня 2025 року у справі № 158/3041/21 (провадження № 61-12261св24)).

Згідно із статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Згідно з абзацом 5 статті 3 та частинами першою, десятою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Під час розгляду подання державного або приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні: чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення: чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання: чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання: яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11, від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20, від 19 березня 2025 року у справі № 2-2408/11, від 22 жовтня 2025 року у справі № 448/778/23, від 19 листопада 2025 року у справі № 524/7569/16-ц.

У справі, що переглядається, встановлено, що у зв`язку з відсутністю дозволу органу опіки та піклування на реалізацію частки у праві власності на нерухоме майно, право користування яким має неповнолітній ОСОБА_3 , приватний виконавець Нелюба М.А. звернулась до суду з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право користування яким має дитина.

Боржник ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності є співвласником квартири АДРЕСА_1 . При цьому, колишня дружина боржника та мати неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_1 співвласницею спірної квартири не є, у ній не зареєстрована, отже право неповнолітнього на проживання у квартирі пов`язано саме з наявністю права власності на її частку у його батька.

Місце проживання дитини зареєстровано у спірній квартирі ще з 28 грудня 2016 року, тобто задовго до виникнення у ОСОБА_1 заборгованості, ухвалення судових рішень та відкриття виконавчих проваджень щодо нього.

В обґрунтування подання приватний виконавець Нелюба М.А. посилалась на те, що інше майно, на яке можна звернути стягнення, у боржника ОСОБА_1 відсутнє.

Разом з тим, інформації щодо вжитих приватним виконавцем заходів з метою виявлення майна і доходів боржника, відкритих в установах банків розрахункових рахунків, зареєстрованих за ним транспортних засобів, суду не надано.

Інформація щодо перетину боржником кордону на заставному автомобілі, що міститься у матеріалах справи, була встановлена станом на 2023 рік, та актуальної станом на час розгляду подання інформації (2025 рік) приватним виконавцем подано не було.

Дані про те, що приватним виконавцем здійснювались виходи за місцем проживання боржника та місцем реєстрації його дитини, у матеріалах справи також відсутні.

Будь-яких доказів того, що неповнолітній ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації - у квартирі, співвласником якої є його батько, матеріали справи не містять.

Посилання приватного виконавця на те, що рішенням суду від 22 жовтня 2012 року місце проживання дитини ОСОБА_3 було визначено з матір`ю, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом вказаного судового рішення була вимога про розірвання шлюбу, а не про визначення місця проживання дитини, у мотивувальній частині рішення лише зазначено, що неповнолітній син сторін після розірвання шлюбу за їх домовленістю залишається проживати з матір`ю. До того ж, наразі ОСОБА_3 вже досяг 14 років та вправі самостійно визначати місце свого проживання.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що придбання матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 у 2017 році іншої квартири не є підставою для надання дозволу на реалізацію частки квартири, де він зареєстрований, оскільки реєстрація дитини у квартирі матері не здійснювалась та не встановлено, чи є дане майно наразі придатним для проживання дитини.

Таким чином, доводи приватного виконавця Нелюби М.А. про те, що неповнолітній ОСОБА_3 може проживати у квартирі матері, є лише її припущеннями, тоді як відповідно до положень частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, квартира АДРЕСА_1 , є єдиним місцем реєстрації неповнолітнього ОСОБА_3 , а доказів наявності у нього іншого житла на праві користування чи даних про визначення іншого місця його проживання у матеріалах справи немає.

За таких умов суд першої інстанції правомірно вважав, що примусова реалізація майна може потягти за собою зменшення та / або обмеження щодо користування вказаним житловим приміщенням, і, як наслідок, призвести до фактичного виселення із житла неповнолітньої дитини, тобто порушить її права та інтереси. При цьому, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення, і ці інтереси можуть перевищувати приватні інтереси.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги позицію органу опіки та піклування, викладену в листі Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 21 квітня 2025 року №479/0/202-25 про відмову в наданні дозволу на реалізацію частки нерухомого майна, в якому проживає дитина.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Дозвіл на реалізацію частки вищевказаної квартири, як правильно зазначив суд першої інстанції, призвів би до порушення прав дитини, а також погіршення рівня її життя, необхідного для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, що є неприпустимим, з огляду на дотримання прав, які їй гарантуються державою та міжнародним співтовариством.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який вірно встановив фактичні обставини справи та дійшов правильного висновку про необґрунтованість подання приватного виконавця.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, норми процесуального права судом застосовані правильно, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга приватного виконавця Нелюби М.А. задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат апеляційним судом немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 січня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина