Справа № 136/648/25
Провадження № 22-ц/801/53/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 рокуСправа № 136/648/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,

з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне некомерційне підприємство «Липовецька обласна лікарня відновного лікування дітей з органічним ураженням центральної нервової системи, порушенням психіки і опорно-рухового апарату Вінницької обласної ради»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Іванця О. Д. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Липовецька обласна лікарня відновного лікування дітей з органічним ураженням центральної нервової системи, порушенням психіки і опорно-рухового апарату Вінницької обласної ради» про поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 13 серпня 1985 року позивачка працювала у відповідача.

09 січня 2025 року її було попереджено про звільнення у зв`язку зі скороченням штату.

10 березня 2025 року наказом від 07 березня 2025 року № 24-ОС ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Передумовою скорочення є видання наказу із основної діяльності про внесення змін до структури і штатного розпису підприємства, установи, організації. Наказ має містити обґрунтування скорочення чисельності або штату працівників. У ньому мають бути зазначені перелік посад, кількість та категорії працівників, які будуть виключені із штатного розпису.

Натомість наказ № 3-ОД від 09 січня 2025 року таким умовам не відповідає, оскільки не містить жодного обґрунтування необхідності введення з 09 березня 2025 року нової редакції штатного розпису та не пояснює в чому полягає зміна в організації виробництва та праці, що стало відповідною передумовою скорочення штатної чисельності працівників.

Всупереч вимогам закону позивачку не було повідомлено, що станом на 09 січня 2025 року на підприємстві відсутні будь-які інші вакантні посади відповідно її спеціалізації, що не відповідає дійсності і буде нею доведено шляхом надання доказів, які будуть нею отримані на запит від відповідача і будуть подані до підготовчого засідання.

Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

Окрім того власник або уповноважений ним орган зобов`язаний пропонувати працівнику вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також вакансії, які з`являються протягом 2 місяців і які відповідають його професії та кваліфікації (рівнозначні нинішній посаді або нижчі).

Вказаних вимог відповідач не дотримався, тому з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 , звернувшись із цим позовом, просила суд поновити її на посаді асистента ерготерапевта лікувально-діагностичного відділення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідно до наказу № 3-ОД від 09 січня 2025 року «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників» в КНП «Липовецька обласна лікарня ВЛД ВОР» введено в дію нову редакцію штатного розпису шляхом скорочення однієї штатної одиниці асистента ерготерапевта. Тобто слід констатувати, що у КНП «Липовецька обласна лікарня ВЛД ВОР» відбулося скорочення посад та чисельності працівників.

При виданні вказаного наказу директор КНП «Липовецька обласна лікарня ВЛД ВОР» діяв в межах чинного законодавства та своїх повноважень, визначених статутом підприємства.

Сторонами у справі не заперечується, що з письмовим попередженням про наступне вивільнення позивач була ознайомлена 09 січня 2025 року, про що свідчить її підпис у відповідному попереджені. Наказ про її звільнення з 10 березня 2025 року виданий 07 березня 2025 року, таким чином слід констатувати своєчасне попередження працівника про наступне звільнення, тобто не пізніше ніж за два місяці. При цьому у попереджені за вих. №15 від 09 січня 2025 року зазначено, що станом на 09 січня 2025 року на підприємстві відсутня будь-яка інша вакантна посада відповідно спеціалізації позивачки. Крім того у додаткових поясненнях відповідач вказував, що станом на 09 січня 2025 року та протягом двох місяців в штатному розписі вакантних посад середнього медичного персоналу та молодшого медичного персоналу не було. Таким чином, підприємство не мало можливості працевлаштувати позивачку та перевести її на іншу роботу на тому ж підприємстві, у зв`язку з відсутністю вакантних посад.

Отже, відповідачем було дотримано порядок звільнення позивача відповідно до норм чинного законодавства, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Рибчинський В. П., Голота Л. О.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 листопада 2025 року суддю Рибчинського В. П. було замінено на суддю Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 листопада 2025 року справу призначено до розгляду на 11 грудня 2025 року о 10 год 00 хв та згодом відкладено на 08 січня 2026 року о 10 год 30 хв, проголошення рішення призначено на 15 січня 2026 року о 11 год. 10 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до наказу N? 3-ОД від 09 січня 2025 року «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників» в КНП «Липовецька обласна лікарня ВЛД ВОР» введено в дію нову редакцію штатного розпису шляхом скорочення однієї штатної одиниці асистента ерготерапевта. Тобто слід констатувати, що у КНП «Липовецька працівників. обласна лікарня ВЛД ВОР» відбулося скорочення посад та чисельності.

Жодних інших наказів, щодо скорочення посад та чисельності працівників відповідач не приймав.

У той же час, як вбачається з додаткових пояснень наданих директором (а. с. 52) з 15 січня 2025 року без скорочення персоналу було звільнено 3 працівника (2 медичні сестри та 1 молодша медична сестра) за власним бажанням, що свідчить про наявність вільних посад, які б могли бути запропоновані позивачці. Окрім того незаповненою на момент звільнення ОСОБА_1 була вільна посада працівника, призваного на військову службу.

На переконання позивачки, твердження відповідача, що три посади звільнених за власним бажанням були виведені поза штат є юридично нікчемними, оскільки виведення посад «поза штат» не передбачене чинним трудовим законодавством і є незаконним, якщо воно використовується як спосіб прихованого скорочення. На практиці це може означати або виведення посади зі штатного розпису, що є скороченням. Оскільки рішень про скорочення штату щодо цих трьох посад не приймалось, вони були вакантними. Щодо вільної посади працівника призваного на військову службу, то вона могла була бути запропонована позивачці і вона могла бути переведена на дану посаду та прийнята на строковий трудовий договір на час відсутності основного працівника.

Таким чином, відповідач мав можливість перевести ОСОБА_1 на іншу роботу, однак цього не зробив.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи двічі повідомлялася належним чином, причин неявки не повідомила, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представники відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З 13 серпня 1985 року ОСОБА_1 працювала у КНП «Липовецька обласна лікарня відновного лікування дітей з органічним ураженням центральної нервової системи, порушенням психіки і опорно-рухового апарату Вінницької обласної ради» на різних посадах, з 01 червня 2021 року на посаді асистента ерготерапевта, що підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 5-7).

Наказом № 3-ОД від 09 січня 2025 року «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників» визначено відповідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, статті 64 Господарського кодексу України ввести в дію з 09 березня 2025 року нову редакцію штатного розпису КНП «Липовецька обласна лікарня ВЛД ВОР» з урахуванням таких змін: вивести із штатного розпису шляхом скорочення чисельності та штату працівників 1 (одну) штатну одиницю: асистент ерготерапевта 1 особа; попередити працівника про заплановане вивільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП та запропонувати працівникові, який підпадає під скорочення, переведення за його згодою на вакантні посади (за наявності таких на момент попередження); протягом двомісячного, строку працівникові, який підпадає під скорочення, повідомляти про можливе з`явлення вільних посад та пропонувати їх для переведення; у разі відмови від переведення підготувати документи для звільнення працівника (а. с. 9, 39, 123).

Наказом № 4-ОД від 09 січня 2025 року «Про створення комісії по оптимізації чисельності працюючих» відповідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, статті 64 Господарського кодексу України, необхідністю здійснення змін в організації виробництва і праці та вимог НСЗУ за ПМГ 2025 вирішено створити комісію по оптимізації чисельності працюючих в кількості 1 працівника, у складі голови комісії: директора Наталії Фармагей та п`яти членів комісії, а саме: завідувач реабілітаційним відділенням Світлана Дужа; завідувач лікувально-діагностичного відділення ОСОБА_2 , сестра медична старша Катерина Теслюк, головний бухгалтер Леся Лотоцька, інспектор з кадрів Світлана Тартачна. Комісії, подати список осіб, які можуть бути звільнені за п. 1 ст. 40 КЗпП України, враховуючи всі переваги на залишення на роботі, передбачені законодавством (а. с. 40, 124).

Відповідно до протоколу засідання комісії по оптимізації чисельності працюючих КНП «Липовецька обласна лікарня ВЛД ВОР» було вирішено, проаналізувавши дані працівників, посади яких підлягають скороченню, запропонувати адміністрації КНП «Липовецька обласна лікарня ВЛД ВОР» кандидатуру працівника на звільнення у зв`язку зі скороченням штату: асистента ерготерапевта: ОСОБА_1 » (а. с. 41, 125).

09 січня 2025 року за вих. № 15 асистента ерготерапевта Лікувально-діагностичного відділення Кравченко Л. І. у зв`язку із скороченням чисельності працівників, на підставі наказу № 3-ОД від 09 січня 2025 року «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників» відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади 09 березня 2025 року згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, повідомлено ОСОБА_1 , що станом на 09 січня 2025 року на підприємстві відсутня будь-яка інша вакантна посада відповідно її спеціалізації. Із попередженням ОСОБА_1 ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис (а. с. 8, 42, 126).

Відповідно до наказу № 24-ОС від 07 березня 2025 року ОСОБА_1 , асистента ерготерапевта лікувально-діагностичного відділення вирішено звільнити 10 березня 2025 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Із наказом ОСОБА_1 ознайомлена 10 березня 2025 року, про що свідчить її особистий підпис (а. с. 10, 43, 127).

Відповідно до довідки № 445 від 15 грудня 2025 року заробітна плата ОСОБА_1 за січень-лютий 2025 року становила 23 392,54 грн (а. с. 190).

Відповідно до довідки № 11 від 07 січня 2025 року станом на 09 січня 2025 року наявні вакантні посади лікарів 4,5 ставки, які не могли бути запропоновані ОСОБА_1 відповідно диплому працівника. Вакантні посади іншого персоналу 3,25 ставки в тому числі: юрист - 0,25 ст., терапевт мови та мовлення - 1,0 ст., фізичний терапевт- 1,0 ст., керівник ВІК -1,0 ст., які не могли бути запропоновані ОСОБА_1 , відповідно диплому працівника. Вакантна посада середнього медичного персоналу 1,0 ст., яка була наявна на 09 січня 2025 року, не могла бути запропонована ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що згідно підписаного договору з Національною Службою Здоров`я України, було скорочено спроможність підприємства, відповідно вищесказана посада виведена з штатного розпису 04 лютого 2025 року. Що стосується звільнених за власним бажанням 2,0 посади сестри медичної, та 1,0 посади молодшої медичної сестри були виведені зі штатного розпису закладу (а. с. 196).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Отже, Конституція України, норми якої, відповідно до ст. том 8 цього Основного закону, є нормами прямої дії, визначає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).

Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення.

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення.

Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі» судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Одним із передбачених у ст. 40 КЗпП України випадків розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності, є - зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої зазначеної статті).

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правової позиції, яка була висловлена Верховним Судом України у постанові від 09 жовтня 2023 року, справа № 607/16763/22, від 25 травня 2016 року у справі №6-304815, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 755/12428/22 вказав, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Отже, відповідач виключно на законних підставах, у межах та у спосіб, визначених законодавством України, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис на підставі фонду оплати праці, передбаченого фінансовим планом.

При цьому, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), але він не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.

Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці законне повноваження роботодавця.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 317/4223/16 визначив, що проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці. Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 756/10727/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16, від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі № 201/6689/19.

Як встановлено судом першої інстанції, у КНП «Липовецька обласна лікарня відновного лікування дітей з органічним ураженням центральної нервової системи, порушенням психіки і опорно-рухового апарату Вінницької обласної ради» відбулися зміни в організації праці, а саме скорочення чисельності та штату працівників шляхом виведення зі штатного розпису однієї штатної одиниці асистента ерготерапевта, яку займала позивачка.

Роботодавець вчасно попередив ОСОБА_1 про наступне вивільнення, при цьому, як встановлено у ході судового розгляду справи, вакантних посад, які б відповідали кваліфікації та напрямку освіти позивачки, на підприємстві не було, а тому такі посади їй не пропонувалися.

Доводи апеляційної скарги у цій частині спростовуються наданими відповідачем копіями штатних розписів станом на 01 січня 2025 року, 03 лютого 2025 року, 04 лютого 2025 року, 03 березня 2025 року та довідкою про займані посади на підприємстві (а. с. 180-189, 193-194, 196).

Таким чином, з огляду на відсутність порушення порядку звільнення ОСОБА_1 з боку роботодавця, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, том Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. Г. Копаничук