Справа №333/414/26
Провадження №2/333/1973/26
У Х В А Л А

Іменем України

22 січня 2026 року м.Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м.Запоріжжя Варнавська Л.О., розглянувши матеріли позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2026 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 січня 2026 року позовна заява була залишена без руху, оскільки вона не відповідала вимогам, викладеним у статтях 175 і 177 ЦПК України, і надано строк для усунення недоліків чотири днів з дня вручення представнику позивача копії даної ухвали.

Ухвалу суду від 19.01.2026 року було направлено до кабінету представника позивача ОСОБА_1 адвоката Коломоєць І.В. в підсистемі «Електронний суд».

Відповідно до довідки про доставку електронного документу Ухвалу про залишення позовної заяви без руху було отримано 19.01.2026 року о 16-59 годині.

На виконання зазначеної ухвали представником позивача 20.01.2026 року подано заяву про усунення недоліків, у якій наведено доводи щодо підсудності справи Комунарському районному суду м. Запоріжжя за правилами пункту 9 статті 28 ЦПК України та зазначено про недопустимість надмірного формалізму.

Разом із тим, суд приходить до висновку, що вимоги ухвали від 19.01.2026 року позивачем не виконані, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 2 статті 497 ЦПК України у випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.

Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV). Частина перша статті 75 Закону № 2709-IV передбачає, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Зокрема, відповідно до пункту 2 частини першої статті 76 Закону № 2709-IV встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються за зареєстрованим місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 9 статті 28 ЦПК України, у разі якщо місце проживання або перебування відповідача невідоме, позов може бути поданий:

- за місцезнаходженням його майна;

- за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання чи перебування;

- або за місцем його постійної роботи (заняття).

Як убачається з матеріалів справи та відповіді Єдиного державного демографічного реєстру, відомості про реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_2 в Україні відсутні.

У заяві про усунення недоліків представник позивача повторно посилається на адресу: АДРЕСА_1 , як на «останнє відоме місце проживання відповідача».

Однак жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували:

- реєстрацію відповідача за цією адресою;

- його фактичне проживання;

- наявність у нього майна або місця роботи в межах юрисдикції Комунарського районного суду, до матеріалів справи не надано.

Саме по собі твердження сторони про спільне проживання подружжя без документального підтвердження не є доказом у розумінні статей 7681 ЦПК України та не може бути підставою для визначення підсудності.

Посилання представника позивача на статтю 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» є необґрунтованими, оскільки норми зазначеного Закону регулюють матеріальне право, що підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, але не замінюють та не скасовують процесуальні правила підсудності, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України.

Питання юрисдикції українського суду та питання територіальної підсудності конкретному суду є різними за своєю правовою природою та регулюються різними нормами.

Суд критично оцінює твердження представника позивача про прояв надмірного формалізму з таких підстав.

Право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може бути обмежене процесуальними правилами, якщо такі обмеження: мають легітимну мету; є пропорційними; не позбавляють особу суті права на судовий захист.

Вимоги статей 27, 28, 175, 177 ЦПК України щодо визначення підсудності є загальнообов`язковими, передбачуваними та спрямованими на належну організацію судового розгляду.

Суд не вимагав неможливих доказів, а лише запропонував позивачу:

- або надати докази, передбачені законом;

- або звернутися до належного суду.

Таким чином, залишення позову без руху, а згодом його повернення, є реалізацією прямої норми закону, а не проявом надмірного формалізму.

Посилання представника позивача на практику Верховного Суду не змінює обов`язку сторони довести обставини, на які вона посилається, зокрема щодо підсудності справи.

Як убачається з матеріалів справи, копію ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 січня 2026 року про залишення позовної заяви без руху позивач та її представник отримали 19.01.2026 року, що підтверджується даними електронної судової системи.

Ухвалою суду позивачу було надано строк у чотири дні з дня отримання копії ухвали для усунення виявлених недоліків.

Разом з тим, заява про усунення недоліків надійшла до суду вже 20.01.2026 року, тобто фактично на наступний день після отримання ухвали, при цьому:

- жодних нових доказів, на які прямо вказував суд в ухвалі від 19.01.2026 року;

- жодних документів, що підтверджували б територіальну підсудність справи Комунарському районному суду м. Запоріжжя, позивачем та її представником подано не було.

Таким чином, маючи реальну можливість та достатній процесуальний строк, передбачений законом і визначений судом, позивач та її представник не скористалися наданим правом для належного усунення недоліків, а обмежилися повторним викладенням власної правової позиції без виконання вимог ухвали суду.

Суд зазначає, що подання заяви про усунення недоліків саме по собі не є підтвердженням виконання ухвали, якщо її зміст не спрямований на усунення конкретно вказаних порушень, а не на їх переоцінку чи оспорювання.

Цивільне процесуальне законодавство не покладає на суд обов`язку повторно залишати позовну заяву без руху або переконувати сторону у необхідності дотримання процесуальних вимог, у разі якщо позивач, маючи достатній строк, свідомо не усунув встановлені недоліки.

За таких обставин суд доходить висновку, що ухвала суду від 19.01.2026 року виконана неналежним чином, а недоліки позовної заяви у встановлений строк фактично не усунуті.

Оскільки у встановлений судом строк недоліки позовної заяви не усунуті, вимоги ухвали суду від 19.01.2026 року не виконані, підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, у наданий судом строк позивач не усунув недоліки, зазначені в ухвалі Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 02 липня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, тому відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і підлягає поверненню позивачеві.

Керуючись ст.185 ЦПК України,суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу визнати неподаною і повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з її проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя Л.О. Варнавська