УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 756/11241/25

провадження № 61-1ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року у складі судді Ткач М. М. та постанову Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Культурно-інформаційна агенція «Соціальний портал України» про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Громадської організації «Культурно-інформаційна агенція «Соціальний портал України» (далі - ГО «Культурно-інформаційна агенція «Соціальний портал України») про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ГО «Культурно-інформаційна агенція «Соціальний портал України» про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди повернуто позивачу.

Суд першої інстанції виходив з того, що дії позивача, які полягають в одночасному поданні чотирьох позовних заяв до одного відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, є зловживанням процесуальними правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, що є неприпустимим, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про повернення вказаної позовної заяви позивачу.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 08 січня 2026 року про виправлення описок, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що:

ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу. За таких обставин, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції, що дії позивача, які полягають в одночасному поданні чотирьох позовних заяв до одного відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, є зловживанням процесуальними правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, що є неприпустимим та відповідно до ЦПК України вжив заходів у вигляді повернення позову позивачу;

колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції зобов`язаний був об`єднати позови в одне провадження, оскільки об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду. Стаття 188 ЦПК України передбачає об`єднання в одне провадження різних позовних вимог з метою процесуальної економії, і не надає права позивачу подавати один і той же позов до одного й того ж відповідача з тих же підстав, які відповідно до застосованих судом норм не об`єднуються, а залишаються без розгляду;

доводи позивача про те, що він подав декілька позовів через електронний суд, так як не міг надіслати копію позову іншому учаснику також є безпідставними, бо в позові лише один відповідач, а тому позивач мав право подати лише один позов і поштою мав відправити копію іншому учаснику та долучити такий доказ до свого позову;

доводи апеляційної скарги не свідчать про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Суд вірно встановив зловживання з боку позивача та обґрунтовано повернув позов без розгляду.

У січні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року та ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19;

суд з урахуванням положень частини першої статті 188 ЦПК України міг за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами. В порушення вказаних вище вимог Оболонський районний суду міста Києва незаконно в черговий раз повернув позовну заяву і не скористався вказаною вище нормою процесуального права, чим порушив його права;

він, дійсно подав декілька позовних заяв з причини відсутності з використанням підсистеми «Електронний суд» можливості надіслати відповідачу копію позовної заяви з додатками, тобто відсутня квитанція про доставку процесуальних документів іншій стороні, а тому вимушений частину позовів надсилати засобами електронного зв`язку на електронну адресу суду першої інстанції.

У січні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги аналогічного змісту, в яких додатково зазначив, що з поданих ним позовних заяв у справах № 756/11239/25, № 756/11240/25, № 756/11235/25 та № 760/11241/25 у жодній не відкрито провадження, тобто Оболонським районним судом м. Києва та Київським апеляційним судом вони обнулені з вигаданої причини нібито зловживанням про[1]цесуальними правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, чим порушене його право доступу до правосуддя.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини 1, 2 статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Вимоги до позовної заяви визначені статтями 175-177 ЦПК України.

Відповідно до положень пункту 10 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до положень частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. За змістом зазначеної частини цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини третя, четверта статті 44 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448св20), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № 61-2472св22) зазначено, що «на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. При цьому наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер. Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу»

Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України). Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_1 одночасно подав до суду чотири позовних заяви до одного відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, що є зловживанням процесуальними правами з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, що є неприпустимим, суд обгрунтовано повернув позовну заяву.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2026 року у справі № 756/11235/25 (провадження № 61-16203ск25).

Посилання заявника на те, що неодноразове подання ним позовів зумовлено неможливістю отримати квитанцію про доставку процесуальних документів іншій стороні, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції, отримавши від нього чотири аналогічні позови, мав об`єднати їх в одне провадження, є помилковими та суперечать вимогам статті 188 ЦПК України, на що правильно звернув увагу апеляційний суд.

Посилання в касаційній скарзі на висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 не свідчить, що оскаржене судове рішення ухвалено без його урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги доповнень до неї, оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою та доповненнями до неї ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Культурно-інформаційна агенція «Соціальний портал України» про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат