УХВАЛА

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 357/5844/21

провадження № 61-669ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд: 1) визнати за ним право власності на 1/2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 ; 3) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці, площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 ; 4) залишити за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності: на 1/2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину сараю, погребу та огорожі, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 . Залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1208 га по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1 234,94 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року та ухвалено у вказаній справі нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

10 січня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року та залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2022 року.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно із статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм національного законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Касаційний перегляд справи вважається екстраординарним.

Застосування передбаченого законодавством вартісного порогу для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством вартісного порогу для скарг, що подаються на розгляд суду касаційної інстанції, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

У Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року наголошено на необхідності вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають, передусім, подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. При розгляді можливих заходів щодо судів третьої інстанції державам слід мати на увазі, що справи вже пройшли слухання в двох інших судах.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах, сприяти суспільним інтересам щодо забезпечення єдності судової практики й розвитку права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 дійшов висновку, що припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, який встановлює один з «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, є зрозумілим за змістом та передбаченим за наслідками застосування. Зазначений припис ЦПК Українитакож має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 Кодексу містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції з перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у здійсненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів.

В ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року про відкриття провадження вказано, що ця справа є малозначною та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Отже, касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню. Норми процесуального закону, якими врегульовано процедуру доступу до суду касаційної інстанції, слід визнати такими, що відповідають критеріям правової визначеності та передбачуваності.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що порушене у справі питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. На його переконання, відсутність головної речі (житлового будинку) сама по собі не свідчить про припинення існування приналежних речей.

Заявник наголошує, що у зв`язку зі знищенням будинку такі об`єкти, як сарай, погріб та огорожа, продовжують виконувати своє функціональне призначення, не втратили своїх споживчих властивостей та здатності до самостійного використання. За таких обставин, на його думку, зазначені об`єкти набули ознак самостійних речей, а отже не можуть вважатися такими, що припинили своє існування виключно через відсутність головної речі.

Верховний Суд, беручи до уваги те, що оскаржуваним судовим рішенням встановлено неможливість поділу між сторонами допоміжних господарських споруд, оскільки головний об`єкт домоволодіння - житловий будинок - був знесений сторонами та не був предметом поділу, дійшов висновку про необґрунтованість доводів, наведених у касаційній скарзі.

Сама по собі незгода заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо застосування статті 186 ЦК України не свідчить про фундаментальне значення вирішених у цій справі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

ОСОБА_1 також вказує, що справа має виняткове значення для нього, з її вирішенням він сподівається на досягнення справедливості у питанні розподілу спільного майна подружжя.

Оцінивши аргументи, викладені ОСОБА_1 у касаційній скарзі, а також сформульовані ним позовні вимоги, Верховний Суд вважає, що вони не свідчать про наявність передбачених законом підстав для перегляду в касаційному порядку постанови суду апеляційної інстанції у цій малозначній справі.

Отже, випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, у цій справі не встановлено Верховним Судом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення, що згідно з приписами ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частини другої статті 390, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову від Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. О. Осіян

В. В. Шипович