ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3489/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2026 р. Дарницький районний суд міста Києва під головуванням судді Осіпенко Л.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Петрової Т.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Гордіна Л.Я.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Дарницького районного суду міста Києва в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання договору (доручення),-

ВСТАНОВИВ:

14.07.2025 року у цій справі відкрито провадження за позовною заявою, у якій позивачем сформульовані позовні вимоги у наступній редакції:

1) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем витрати на фінансування створення спільного майна (будівництва та встановлення трансформаторної підстанції) у розмірі 159 295,00 грн.

2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнові збитки у розмірі 200 000,00 грн.

18.11.2025 року позивачем подано заяву «щодо зміни предмета позову та уточнення позовних вимог», у якій позивачем позовні вимоги сформульовано у наступній редакції:

1) зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 1/6 частку всього майна, отриманого відповідачем на виконання ним зобов`язань за дорученням, взятим ним за колективним договором від 02.12.2012 року по встановленню трансформаторної підстанції, зокрема, ключі від трансформаторної підстанції по АДРЕСА_1 , що забезпечує електропостачання будинку АДРЕСА_2 ;

2) зобов`язати ОСОБА_2 надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, що підтверджують належне виконання наданого йому доручення або повернути (сплатити) позивачу 159 295,00 грн., сплачених ним у 2024 році на виконання фінансових зобов`язань перед ОСОБА_2 за колективним договором, відповідно до судового рішення у справі № 753/21685/17.

01.01.2026 року представником відповідача - адвокатом Гордіним Л.Я. подано заперечення на вказану заяву з тих підстав, що позивач одночасно зменшив ціну позову (з 359 295,00 грн. до 159 295,00 грн.), змінив предмет позову, додавши дві нові вимоги (зобов`язати передати майно та зобов`язати надати звіт про виконання доручення), та змінив підстави позову, посилаючись на те, що лише у 2024 році йому стало відомо про порушення його прав власника на трансформаторну підстанцію, оскільки його адвокат Рябченко М.О. не отримав відповіді на адвокатський запит, щодо надання доступу до такої трансформаторної підстанції, від відповідача ОСОБА_2 . Адвокат посилався на те, що одночасна зміна предмету та підстав позову не допускається. Окрім того зауважив, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. З огляду на викладене, просив суд не приймати до розгляду подану позивачем заяву.

У судовому засіданні позивач підтримав свою заяву про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог, а відповідач та його представник заперечували проти заяви.

Суд, заслухавши доводи сторін, та проаналізувавши заяву позивача про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог, дійшов висновку про те, що заява підлягає поверненню позивачеві з наступних підстав.

У заяві від 18.11.2025 року позивач, не змінюючи підстави позову, виклав позовні вимоги у новій редакції, зміст яких не є чітким та зрозумілим.

Зокрема, заява про зміну та уточнення позовних вимог не містить однозначного та зрозумілого формулювання способу захисту порушеного права, а саме: 1) заявивши вимогу про передачу певної 1/6 частки майна, позивач не вказує, яке саме майно він просить передати, тобто не визначає майно індивідуальними родовими ознаками; 2) заявивши вимогу про надання виправдних документів, позивач не розкриває змісту поняття «виправдні документи» та не конкретизує, які конкретно документи він просить витребувати у відповідача.

Крім того, заява про зміну та уточнення позовних вимог містить альтернативні позовні вимоги, а саме: зобов`язати надати звіт та виправдні документи або повернути (сплатити) грошові кошти, тобто позивач фактично пропонує суду самостійно обрати один із двох можливих способів захисту порушеного права, що є неприпустимим з огляду на диспозитивность цивільного процесу.

Змістом позовних вимог є визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має формулюватися максимально однозначно та зрозуміло, а тому, особа, звертаючись до суду із позовом, повинна однозначно зазначити ті дії, рішення чи бездіяльність відповідача, які порушили її право, та повинна зазначити спосіб захисту свого порушеного права. Виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, має їм відповідати, тобто бути нерозривно з ним пов`язаним (ухвала КЦС ВС від 06.11.2023 року у справі № 447/2862/22).

За змістом ст. 13, ст.16 ЦК України та ст. 13 ЦПК України саме позивач визначає предмет та підстави позову, а також обирає конкретний спосіб судового захисту, який, на його думку, є належним та ефективним, тобто визначення змісту та обсягу позовних вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача.

Виходячи з диспозитивного права на звернення до суду, позивач має право довільно викладати зміст позовних вимог, підстави позову, спосіб (способи) захисту порушеного права або інтересу, передбачений законом або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити в рішенні.

Разом з тим позивач зобов`язаний чітко сформулювати свої вимоги, зокрема й в частині вибраного ним способу захисту порушеного права, тобто чітко, логічно та послідовно сформулювати позовні вимоги, які повинні бути зрозумілими для відповідача та які є основою для судового рішення, що має бути однозначним, об`єктивним та містити чіткі висновки суду.

Суд не наділений повноваженнями на власний розсуд формувати, змінювати або уточнювати позовні вимоги чи обирати замість позивача спосіб захисту порушеного права, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.

Питання щодо формулювання позовних вимог досліджувалось Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22.02.2024 року у справі №990/150/23, у якій виснувано, що зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову, а формулювання прохальної частини позову із зазначенням альтернатив можливих способів захисту порушеного права є таким, що не відповідає положенням КАС України.

Враховуючи вимоги процесуального закону, правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що заява позивача щодо зміни предмета позову та уточнення позовних вимог не відповідає положенням ЦПК України, оскільки формулювання прохальної частини позову із зазначенням альтернативних можливих способів захисту порушеного права, а також нечітке формулюванням позовних вимог не відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу, сформульованого у ст. 13 ЦПК України.

З вказаних підстав заява підлягає поверненню на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Така заява за змістом ч. 2 ст. 174 ЦПК України не відноситься до заяв по суті справи, хоча і містить позовні вимоги, а є різновидом заяв з процесуальних питань, передбачених ст. 182 ЦПК України.

Стаття 183 ЦПК України визначає загальні вимоги то заяви. Зокрема відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 183 ЦПК України у заяві зазначається зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Оскільки викладення у прохальній частині заяви змісту уточнених позовних вимог не відповідає вимогам ЦПК України, суд вважає, що заяву подано без додержання вимог п. 4 ч. 1 ст. 183 ЦПК України.

Зазначена норма застосовується як процесуальна аналогія з урахуванням правових висновків Верховного Суду, висловлених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11, у якій зазначено наступне: суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні (п. 79); зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права (п. 80); відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (п. 82).

Керуючись ст.ст. 13, 49, 183, 260,261, 353, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання позивача ОСОБА_1 про зміну предмета позову від 18.11.2025 року - повернути.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Осіпенко Л.М.