КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2525/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 лютого 2021 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О.А. за реєстровим № 48.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що оспорюваний договір дарування є фіктивним (фраудаторним) правочином, оскільки його вчинено між близькими родичами (сином та батьком) в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення йому суми боргу за договором позики у вигляді розписки від 07 серпня 2020 року у розмірі 25 000,00 дол. США, тобто цей правочин був спрямований на приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення в рахунок погашення боргу. Окрім того, обставини укладення договору дарування свідчать про те, що дії відповідачів були направлені на досягнення єдиної недобросовісної мети - унеможливити задоволення вимог позивача за рахунок майна ОСОБА_1 , а відтак цей правочин є таким, що порушує публічний порядок.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 рокупозов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири від 04 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О.А.за реєстровим № 48 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 лютого 2021 року, індексний номер: 56466942).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908,40 грн.

Суд першої інстанції з урахуванням сукупності встановлених фактичних обставин спірних правовідносин, а саме: укладення відповідачами безоплатного договору в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за договором позики; укладення договору між близькими родичами; не вчинення відповідачами дій, спрямованих на виконання договору; визнав обґрунтованими доводи позову, що договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на нього.

Відповідач ОСОБА_1 у спірних правовідносинах діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами, оскільки вчинив договір дарування, який порушує право позивача на задоволення його кредиторських вимог за рахунок нерухомого майна боржника.

Оскільки заборгованість ОСОБА_1 , яка стягнута судовим рішенням,становить 25 645,21 дол. США та 6 975,40 грн, рішення суду до цього часу не виконане і немає доказів на підтвердження наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо його виконати, а звернення стягнення на доходи боржника не гарантує реальне та повне поновлення порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним як з підстав його фраудаторності, так і на підставі загальних засад цивільного законодавства. На думку районного суду, таке рішення буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене договором право позивача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним як фіктивного, оскільки не врахував правові позиції Верховного Суду з цього питання та фактичні обставини справи.

Звертає увагу на те, що: обидві сторони не мали умислу на укладення фіктивного правочину (за договором було передано квартиру, що утворило правові наслідки у виді переходу права власності на майно, що у свою чергу є результатом усної домовленості між сторонами); правочин було вчинено сторонами реально, не «для вигляду» (договір укладено у нотаріальній формі, перехід права власності відображено належним чином у державному реєстрі); сторони не мали інших цілей, аніж ті, що передбачені договором (єдиною метою, яку переслідував відповідач, було обдарувати свого батька частиною квартири, у якій той проживає); відсутня будь-яка третя особа, яку сторони договору вводили в оману щодо їх намірів; сторони виконали договір дарування, відтак у них не може бути наміру його не виконувати; сторони не приховували справжніх намірів для укладення правочину; оспорюваний договір було укладено до звернення позивача до суду із позовом і до ухвалення рішення суду у справі № 369/5913/21 про стягнення коштів на погашення боргу за розпискою, що свідчить про відсутність у нього наміру приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Наведене, на думку відповідача, свідчить про недопустимість застосування до спірних правовідносин положень статті 234 ЦК України щодо фіктивності правочину, а дійсні обставини справи вказують на добросовісність дій відповідачів та не пов`язаність факту укладення оспорюваного договору із нібито виникненням заборгованості за розпискою.

Суд першої інстанції проігнорував пояснення відповідачів, які зазначали про існування між ними реальної домовленості, передбаченої ще у жовтні 2019 року щодо надання фінансової допомоги батьком синові, а також не врахував обставин, які передували укладенню оспорюваного договору. Твердження суду щодо невчинення дій, спрямованих на виконання договору, суперечать дійсності, оскільки внаслідок укладення договору дарування відповідач ОСОБА_3 набув право власності на 1/2 частину квартири, у якій він фактично проживає разом зі своєю дружиною - третьою особою у справі.

Також суд безпідставно зазначив, що укладення безоплатного договору в період наявності у дарувальника боргових зобов`язань перед позивачем є доказом його фіктивності, не врахувавши, що на момент укладення договору відповідачі не були обізнані ані про існування розписки, на підставі якої у подальшому було ініційовано справу № 369/5913/21, ані про саме судове провадження за цим позовом.

Крім того, відповідач вказує, що з огляду на наявність у нього реального постійного доходу як військовослужбовця Національної гвардії України, що був призваний на військову службу під час воєнного стану, та здійснення приватним виконавцем щомісячних відрахувань із його заробітної плати в рахунок погашення існуючої заборгованості, твердження суду про відсутність у боржника іншого майна, а також про те, що звернення стягнення на доходи не гарантує реального поновлення прав позивача не відповідає дійсності та суперечить фактичним обставинам справи.

Оскільки рішення суду про стягнення коштів виконується шляхом звернення стягнення на заробітну плату боржника та не потребуватиме звернення стягнення на квартиру, що була відчужена ним, то навіть у разі існування у позивача права вимоги до відповідача, факт стабільного виконання рішення суду за рахунок заробітної плати останнього нівелює будь-яке можливе порушення прав чи законних інтересів позивача.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування та визнання його недійсним за позовом ОСОБА_2 , права якого не порушені у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що наведені відповідачем аргументи не спростовують правильність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав його фраудаторності.

Свої заперечення мотивує тим, що договір дарування 1/2 частини квартири від 04 лютого 2021 року було укладено відповідачами у період порушення ОСОБА_1 обов`язку повернути йому позичені кошти у розмірі 25 000,00 дол. СШАдо кінця 2020 року, а останній передав у власність батька ОСОБА_3 єдине своє майно безоплатно на шкоду правам та інтересам кредитора.

Вирвані із контексту постанов Верховного Суду висновки, на які посилається відповідач, не є релевантними до обставин цієї справи. Навпаки, у справі № 443/1665/18 Верховний Суд зазначив, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Що стосується постанови Верховного Суду від 09 серпня 2022 року у справі № 638/19135/19, на яку акцентує увагу відповідач, то в даній справі встановлено, що станом на час відчуження спірного майна строк повернення коштів за договором позики не настав, тоді як у даному випадку відповідач зобов`язався повернути борг до кінця 2020 року, а квартира була подарована ним на початку 2021 року (строк на повернення коштів настав).

Таким чином, наведена відповідачем судова практика не спростовує, а навпаки підтверджує позицію позивача.

При цьому в апеляційній скарзі, аналогічно як і в інших справах між тими самими сторонами, ОСОБА_1 заявляє суперечливі та взаємовиключні обставини, зокрема зазначає, що він подав позов про визнання розписки недійсною, так як вона складена під впливом примусу та погроз, а у подальшому вже вказує, що на момент укладення договору дарування він не був обізнаний про існування розписки, на підставі якої було ініційовано судову справу про стягнення боргу.

Доводи відповідача про те, що в нього з батьком була домовленість, за якої ОСОБА_3 фінансує його сім`ю та взамін отримує квартиру, теж не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не збігаються в часі. Батько продав свою квартиру у 2019 році, а ОСОБА_1 подарував йому частину квартири у 2021 році саме після виникнення обов`язку повертати кошти за розпискою.

Більше того, якби дійсно мали місце обставини щодо надання коштів та дарування взамін квартири, то відповідачі оформили б свої правовідносини завчасно та належним чином шляхом укладення договору купівлі-продажу. Натомість, в опорюваному договорі дарування 1/2 частини квартири сторони підтвердили обізнаність щодо правової природи договору дарування як безоплатного правочину.

За таких обставин, на переконання позивача, позиція відповідача ґрунтується виключно на припущеннях, зазначені ним обставини не збігаються в часі та суперечать доказам, які наявні в матеріалах справи, а єдині особи, які начебто можуть підтвердити зазначені відповідачем обставини - це його батьки, які наразі є власниками спірної квартири і зацікавлені у її збереженні. Крім того, наголошує, що наразі ОСОБА_1 отримує дохід близько 30 000,00 грн на місяць, що свідчить про те, що присуджений борг він зможе повернути через 15 років (при умові продовження війни).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Опанасюк Т.І заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника скаржника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з розпискою від 07 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 25 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до кінця 2020 року (т. 1 а.с. 11).

На момент складення зазначеної розписки позичальник ОСОБА_1 був власником 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 березня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) № 63 від 22 березня 2005 року.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3

04 лютого 2021 року між ними було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, за умовами якого ОСОБА_1 , як дарувальник, подарував, а ОСОБА_3 , як обдаровуваний, прийняв безоплатно в дар 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Дарунок оцінено сторонами на суму 400 000,00 грн (т. 1 а.с. 7-9).

При укладенні договору його сторони стверджували, що договір спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, дарування здійснене за доброю волею, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а договір не має характеру фіктивного або удаваного правочину (пункт 10).

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 48.

На підставі вказаного договору нотаріус, як державний реєстратор, внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на частку квартири до ОСОБА_3 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56466942 від 04 лютого 2021 року (т. 1 а.с. 10).

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 369/5913/21).

25 січня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив у цій справі рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основної заборгованості та трьох процентів річних у загальному розмірі 25 645,21 дол. США, а також судового збору у розмірі 6 975,40 грн (т. 1 а.с. 12-14).

Зазначене рішення суду набрало законної сили та 17 квітня 2024 року з метою його виконання було видано виконавчі листи, на підставі яких приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов А.В. відкрив виконавчі провадження, які були об`єднані у зведене виконавче провадження № 75184316 (т. 1 а.с. 15-18).

В рамках зведеного виконавчого провадження 22 серпня 2024 року приватний виконавець звернув стягнення на доходи боржника, які він отримує у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, з відрахуванням 20 % від суми грошового забезпечення військовослужбовця (т. 1 а.с. 190-191).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року ОСОБА_1 було поновлено строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду, відкрито апеляційне провадження та зупинено дію рішення суду першої інстанції до закінчення апеляційного розгляду (т. 1 а.с. 209-213).

Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2024 рокускасовано з підстав порушення норм процесуального права, що полягає у неналежному повідомленні відповідача про дату, час та місце розгляду справи, та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 25 000,00 дол. США та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 645,21 дол. США, що загалом становить 25 645,21 доларів США (т. 2 а.с. 72-78).

За правилом частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вважав, що укладений 04 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є близькими родичами (сином та батьком), договір дарування 1/2 частини квартири, вчинений в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення суми боргу за договором позики від 07 серпня 2020 року у розмірі 25 000,00 дол. США, тобто був спрямований на фіктивний перехід права власності на майно з метою його приховання від подальшого звернення стягнення на нього в рахунок погашення суми заборгованості, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.eckpoint2"> Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та постанову Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Фраудаторним правочином, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19.

Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в рамках справи № 369/8077/19 від 14 вересня 2022 року та справи № 263/16179/18 від 23 червня 2022 року).

Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено те, що 04 лютого 2021 року ОСОБА_1 здійснив безоплатне відчуження належної йому на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 на користь свого батька ОСОБА_3 після виникнення у нього обов`язку щодо повернення суми боргу за договором позики у вигляді розписки від 07 серпня 2020 року та був обізнаний про наявність в нього простроченого боргового зобов`язання перед ОСОБА_2 , строк виконання якого настав у січні 2021 року з огляду на те, що ОСОБА_1 зобов`язався повернути позивачу позичені грошові кошти в сумі 25 000,00 дол. США до кінця 2020 року.

Доводи апеляційної скарги, що при вирішенні спору суд не врахував, що на момент укладення договору дарування відповідач не був обізнаний про існування розписки, на підставі якої у подальшому позивачем було ініційовано судову справу № 369/5913/21 про стягнення боргу за нею, не заслуговують на увагу як безпідставні.

Зі змісту апеляційної скарги у цій справі та постанови Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 369/5913/21 вбачається, що ОСОБА_1 особисто підтвердив, що саме він писав боргову розписку на суму 25 000,00 дол. США, він про це пам`ятає, однак грошей від ОСОБА_2 не отримав. Оскільки розписка від 07 серпня 2020 року написана ним внаслідок застосування фізичного та психологічного тиску зі сторони позивача та невідомих осіб, то з цих підстав він оспорює її в судовому порядку у межах розгляду справи № 357/6636/25.

Отже, аргументи ОСОБА_1 про те, що на момент укладення договору дарування він не був обізнаний про існування розписки, відповідно й про наявність у нього простроченого зобов`язання щодо повернення позики, є суперечливими та взаємовиключними, свідчать про непослідовну позицію відповідача, який, укладаючи оспорюваний правочин, у повній мірі усвідомлював свій обов`язок з повернення коштів на умовах, визначених договором позики.

Вищевказане свідчить про те, що ОСОБА_1 , як боржник, який безоплатно відчужив своє майно на користь батька, знаючи про наявність невиконаних боргових зобов`язань на суму 25 000,00 дол. США, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

При цьому, як відмітив суд першої інстанції, на момент укладення договору дарування і на даний час місце проживання дарувальника ОСОБА_1 зареєстроване у предметі цього договору (квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ), а відтак жодна зі сторін оспорюваного договору не вчиняла фактичних дій, спрямованих на припинення володіння та користуватися подарованим майном.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд проігнорував пояснення відповідачів щодо існування між ними реальної домовленості, передбаченої ще у жовтні 2019 року щодо надання фінансової допомоги батьком синові за рахунок коштів, отриманих від проданої квартири, а також не врахував обставин, які передували укладенню оспорюваного договору, не відповідають дійсності, адже суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надав цим обставинам належну правову оцінку та відхилив такі доводи відповідачів як неспроможні, навівши відповідні мотиви, які не спростовані ОСОБА_1

Суд апеляційної інстанції зауважує, що критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Встановивши, що оспорюваний договір дарування укладений між близькими родичами в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за договором позики, невчинення відповідачами фактичних дій, спрямованих на виконання цього договору, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на нього, тоді як іншого майна, за рахунок якого боржник може у повній мірі відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем, не має,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним з підстав йогофраудаторності (стаття 234 ЦК України) і вчинення всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).

Той факт, що оспорюваний договір було укладено ще до звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики на правильність вирішення справи не впливає, оскільки правочин щодо відчуження майна набуває ознак фраудаторного в момент настання у боржника обов`язку щодо погашення заборгованості перед кредитором. Подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18.

Водночас власний інтерес кредитора, як заінтересованої особи, полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність порушення прав чи законних інтересів позивача у зв`язку з тим рішення суду про стягнення боргу за договором позики виконується в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на заробітну плату боржника та не потребуватиме звернення стягнення на квартиру, що була відчужена за оспорюваним договором, колегія суддів відхиляє, так як звернення стягнення на доходи боржника в рахунок погашення боргу у межах виконавчого провадження не гарантує реальне та повне поновлення порушених прав стягувача, який вправі самостійно обирати спосіб задоволення своїх кредиторських вимог в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 443/1665/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 464/1273/15-ц, від 08 листопада 2023 року у справі № 766/559/20, а також, на думку відповідача, критично важливий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 09 серпня 2022 року у справі № 638/19135/19 (щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними), не є релевантними спірним правовідносинам, які стосуються визнання договору дарування недійсним за відмінних фактичних обставин.

За змістом ЦПК України, в тому числі частини четвертої статті 263 ЦПК України, Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Враховуючи наведене, правові висновки Верховного Суду не носять універсального характеру для всіх без виключення справ, а за умови відмінності фактично установлених обставин у справі, яка переглядається апеляційним судом зі справами, в яких були ухваленні рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для їх врахування під час вирішення даного спору.

Що стосується висновків постанови Верховного Суду від 09 серпня 2022 року у справі № 638/19135/19, на яку особливо акцентує увагу відповідач, то в цій справі судами було встановлено, що станом на час відчуження відповідачем спірних житлового будинку і земельної ділянки строк повернення коштів за договором позики на суму 856 900 дол. США не настав, тоді як у справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 зобов`язався повернути борг ОСОБА_2 до кінця 2020 року, а спірна 1/2 частина квартири була подарована ним ОСОБА_3 у лютому 2021 року, тобто коли строк виконання зобов`язання за договором позики настав, а зміст такого зобов`язання був достеменно відомий боржнику.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин, положень законодавства та судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального та/або порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 рокуу даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 січня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній