КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/1687/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3568/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретарів судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Машкевич К.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності та витребування майна, -

в с т а н о в и в :

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Посилалася в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією.

Крім неї спадкоємцем майна померлого за правом представлення є відповідачка ОСОБА_2 , яка проживає в РФ.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року за позивачкою визнано право власності на частину квартири.

Вказувала, що з дня смерті дядька вказана квартира знаходиться лише під її наглядом.

Відповідачка подала заяву про прийняття спадщини, тобто також є власником частини вказаної квартири, а тому зобов`язана утримувати належну їй частку.

Однак, відповідачка належну їй частки квартири не утримує, комунальні платежі за квартиру сплачує лише позивач, станом на 23 січня 2017 року нею було витрачено за надані послуги 83 789, 16 грн.

Тобто, відповідачка є її боржником на суму 41 894, 58 грн.

З урахуванням цього, просила задовольнити позов (т. 1 а.с. 4-7).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2018 року провадження в справі будо зупинено до вирішення судом справи за позовом ОСОБА_5 до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на частину спірної квартири (т. 2 а.с. 223-224).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року провадження в справі було відновлено.

17 березня 2021 року позивачка ОСОБА_3 подала заяву про зміну предмету позову і просила стягнути з відповідачки 65 944,15 грн витрат на утримання спільного майна (т. 3 а.с. 11-14).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року провадження справі було зупинено на підставі ч. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 148-149).

УхвалоюГолосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року провадження в справі було відновлено. До участі в справі як правонаступника позивача ОСОБА_3 залучено ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 224-225).

18 березня 2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про зміну предмету позову, в якій остання просила: визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;витребувати з володіння відповідачки у власність позивача частину даної квартири (т. 5 а.с. 1-5).

Зазначала, що вона здійснила оплату всіх комунальних платежів за квартиру, в тому числі за частку відповідачки, яка своєю власністю не цікавиться.

Крім того, 17 липня 2017 року відповідачка отримала від ОСОБА_3 15 000, 00 доларів США, що підтверджується її розпискою, а тому наявні підстави для визнання за нею права власності на квартиру.

В зв`язку з фактичним викупом частини квартири у відповідачки та сплатою комунальних послуг за квартиру, просила задовольнити позов (т. 4 а.с. 1-5).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності та витребування майна - відмовлено (т. 5 а.с. 192-197).

Не погодившись з рішенням районного суду, 01 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ільченко К.Р. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 6 а.с. 1-8).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказувала, що 17.07.2017 року за частку спірної квартири ОСОБА_2 отримала кошти від ОСОБА_3 в розмірі 15 000 доларів США. Більш того, ОСОБА_2 подано до суду заяву від 25.05.2017 року згідно якої остання визнає право власності за ОСОБА_3 , правонаступником якої ОСОБА_1 .

В той же час, ОСОБА_6 не проявляє жодної заінтересованості щодо спірної квартири, жодного разу не оплачувала комунальні послуги, не проживала в квартирі, не приїздила на територію України.

Звертала увагу, що у позивача немає іншого шляху крім визнати за собою право власності на спірної квартири, оскільки відповідач після отримання коштів згідно розписки на території України не з`явилась, довіреності на розпорядження майном не видавала, тому в позасудовому порядку позивач не має можливості оформити частину квартири.

Вказувала, що з боку відповідача порушуються права позивача, оскільки остання в належний спосіб не може користуватись своєю власністю. Відповідачка є громадянкою РФ, тому спільне користування та володіння квартирою через різні політичні погляди, підтримання відповідачкою режиму введення бойових дій проти України є неможливим, а також через те, що відповідач ніколи не приїздила на територію України та ніколи не сплачувала комунальні платежі, та ще в 2017 році отримала компенсацію за зазначену квартиру, що підтверджується розпискою.

Зазначала, що позивачем надано докази належної добросовісної поведінки щодо можливості набуття у власність майна, за яке здійснила оплату в повному обсязі. Фактично недобросовісна поведінка відповідача щодо ухилення оформлення права власності на позивача у зв`язку з отримання коштів, призвела до виникнення спору щодо визнання права власності та витребування квартири на користь позивача (т. 6 а.с. 1-8).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ільченко К.Р. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити .

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 - адвокат Ільченко К.Р. підтвердила в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляд справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, в тому числі, на квартиру АДРЕСА_1 .

30 серпня 2011 року за заявою ОСОБА_3 . Другою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 612/2011 на майно померлого ОСОБА_7 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 16 листопада 2011 року у справі № 2-0-980/11 встановлено факт родинних відносин ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_7

29 січня 2012 року заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року у справі № 752/17088/14-ц за ОСОБА_3 визнано право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .(т. 1 а.с. 13-17)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2019 року у справі № 752/2507/18 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 було визнано за ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 237-240).

Вказані рішення суду набрали законної сили.

Право власності сторін на належні їм частки в праві власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Спадщину після її смерті оформила її донька ОСОБА_1 , в тому числі, на частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11-17, т. 2, а.с. 2 -172, 233- 236, т. 3 а.с. 17-26, а.с. 153-222).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для набуття права власності на належну відповідачці 1/2 частку квартири позивачка зазначає сплату комунальних послуг за її частку та отримання відповідачкою грошової компенсації в розмірі 15 000,00 доларів США, що вважає викупом її частки.

Позивачка зазначала і це підтверджується наданими нею доказами, що витрати на утримання квартири спочатку несла лише її мати, позивачка ОСОБА_3 , а в подальшому після її смерті - вона.

Суд першої інстанції, відхиляючи вказані доводи позивача, вірно виходив з того, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Тобто, в даному випадку спадкоємець ОСОБА_3 , як власник частини спірної квартири, а в подальшому її правонаступник ОСОБА_1 , не мали обов`язку сплачувати витрати на утримання іншої 1/2 частини квартири, успадкованої відповідачкою. Разом з тим, за змістом ч. 4 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. З цього випливає, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Таким чином, сплата комунальних платежів не тягне за собою визнання права власності на належну відповідачці частину квартири, а надає право регресу до останньої та стягнення з неї сплаченої за її частку квартири суми платежів.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Аналіз вказаних свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Порядок розпорядження спільним майном визначено Главою 26 ЦК України «Право спільної власності», якою врегульовано право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, а також порядок звернення стягнення на майно.

Статтями 361-364 ЦК України надано право співвласнику на отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки шляхом укладення правочину.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що правочин щодо відчуження відповідачкою частини квартири сторонами не укладався. Разом з тим, до суду в порядку, визначеному Главою 26 ЦК України, з метою закріплення за собою права власності на належну відповідачці частку в квартирі позивачка також не зверталася.

Також, за змістом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі №361/2965/15 та від 09 листопада 2021 року у справі №542/1403/17 зазначено, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

В постанові Верховного суду від 05 червня 2024 року у справі №128/1243/22 зазначено, що при зверненні до суду особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Таким чином, захисту підлягає лише порушене право особи, а не вірогідне його порушення в майбутньому.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року в справі №367/2271/15-ц зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

З точки зору закону при зверненні до суду позивач самостійно визначає у позовній заяві яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 14 липня 2021 року в справі № 161/2823/19.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Статтями 76, 77 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звертаючись до суду, ні первісний позивач, ні її правонаступник не посилалися на будь-які порушення своїх прав з боку відповідачки. Позовні вимоги обґрунтовувалися лише фактом сплати комунальних послуг за всю квартиру, в тому числі частку відповідачки, та викуп, з точки зору позивачки, належної відповідачці частки. При цьому, що є порушенням їх прав, позивачка та її правонаступник не зазначили, як і взагалі на порушення своїх прав не посилалися.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належну оцінку, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 22 січня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов