Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/974/20
Провадження № 2/945/62/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Будак К.Ю., прокурора Тищенко О.О., розглянувши в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області до ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області в інтересах держави з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису в Державному реєстрі речових прав, повернення земельної ділянки.

Позов обґрунтував тим, що Миколаївською місцевою прокуратурою №1 встановлені порушення вимог законодавства, допущені Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області при розпорядженні землями сільськогосподарського призначення державної власності. Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 30.10.2018 №7507/0/14-18-СГ надано дозвіл ОСОБА_1 , на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, орієнтовною площею 2 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. У подальшому, наказом ГУ ДГК в Миколаївській області від 22.02.2019 №1212/0/14-19-СГ затверджено проєкт землеустрою та надано у власність відповідача земельну ділянку площею 1,5га (кадастровий номер :02:000:0241) для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. На підставі вказаного рішення державним реєстратором Миколаївської районної державної адміністрації 02.04.2019 за №31012848 зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку. Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 07.02.2020 нормативно грошова оцінка одиниці площі ріллі по Миколаївській області станом на 01.01.2020 становить 27038,00 грн., таким чином вартість земельної ділянки площею 1,5 га складає 40557,00грн. Зазначений наказ ГУ ДГК від 22.02.2019 №1212/0/14-19-СГ прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектара. Водночас, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 20.12.2018 №10-11424/15-18-СГ вже отримував у приватну власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :02:011:0065 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території м.Фастів,Київської області. Право власності зареєстровано 22.12.2018 за №29659370. Таким чином, відповідач ОСОБА_1 на час прийняття наказу ГУ ДГК «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання. У свою чергу, розглядаючи заяву про затвердження проєкту із землеустрою по суті, ГУ ДГК не надано належної оцінки обставинам і умовам, зазначеним у заяві, не перевірено, зокрема, факт використання відповідачем свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, внаслідок чого, земельна ділянка площею 1,5га (кадастровий номер :02:000:0241) незаконно вибула із земель державної власності. Відповідно до ст.ст. 16, 21 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів державної влади. Суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на викладене, наказ начальника ГУ ДГК від 22.02.2019 № 1212/0/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» не відповідає вищезазначеним вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесенння до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за вдповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеоного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно. Таким чином записи у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 не підлягає скасуанню. Крім цього установлено,що у подальшому ОСОБА_1 на підстраві договору купівлі-продажу №3500 від 16.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області,відчужив право вланості на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 32518100. У зв`язку із тим, що відповідач ОСОБА_1 зловживаючи своїм правом набув спірну земельну ділянку у власність внаслідок вчинення неправомірних дій, а саме шляхом подачі недостовірної інформації про те, що він не використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, отримав незаконні переваги порівняно з іншими громадянами, чим порушено суспільний інтерес та законність у цій сфері, оскільки кожен громадянин має право лише одноразово використати своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для певної категорії потреб, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ начальника ГУ ДГК від 22.02.2019 № 1212/0/14-19-СТ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» яким затверджено проєкт землеустрою та надано у власність відповідача ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,5га (кадастровий номер :02:000:0241) для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, витребувати у відповідача ОСОБА_2 у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області земельну ділянку загальною площею 1,5га (кадастровий номер :02:000:0241) вартістю 40557,00грн. для ведення особистого селянського господарства в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір сплачений за подачу даного позову.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області відкрито провадження у цивільній справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче судове засідання.

22.07.2020року представником відповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на електронну пошту суду подано відзив,в якому просив у задоволені позовної вимоги,щодо визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22.02.2019 №1212/0/14/19-СГ відмовити. Посилаючись на те,що Відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України до Головного управління звернувся громадянин ОСОБА_1 із заявою від 03.10.2018 № Ш-6962/1/19-19 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 1,5 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. У заяві зазначено, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства Відповідачем 2 не використовувалось. До заяви додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копія паспорта, копія ідентифікаційного номеру, копія посвідчення учасника бойових дій. Відповідно до частини 6, абзацу 1, 2 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Враховуючи відсутність підстав для відмови, наказом Головного управління від 30.10.2018 № 7507/0/14-18-СГ надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовним розміром 1,5га із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованої в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Виходячи з презумпції добросовісності та розумності поведінки, у Головного управління не було підстав вважати, що звертаючись до Головного управління з заявою від 03.10.2018 ОСОБА_1 зловживає правом на отримання земельних ділянок безоплатно у власність у межах норм визначених Земельним кодексом України. Жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку та не визначено процедури за якою орган виконавчої влади або місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу, може перевіряти обставини щодо дійсності волевиявлення заявника та факт використання особою свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. На підставі наказу Головного управління від 30.10.2018 № 7507/0/14-18-СГ Відповідач 2 розробив проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,5га у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованої в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївсього району Миколаївської області. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління із заявою від 11.02.2019 № Ш-1511/0/19-19 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); після розроблення проєкту землеустрою такий проєкт погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного Кодексу України; здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; подання громадянином погодженого проєкту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду. При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проєкту землеустрою може бути лише те, що проєкт землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державного земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проєкту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. Враховуючи викладене, Головне управління визнає обставини наведені у позовній заяві, проте не погоджується з правовою оцінкою, наданою цим обставинам Позивачем. Наказ від 22.02.2019 № 1212/0/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» прийнятий Головним управлінням під впливом навмисного, цілеспрямованого введення в оману щодо фактів та обставин, які мають істотне значення та які вплинули на його прийняття. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для того витребування не потрібно визнавати недійсним рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому, закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулося розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно.

30.07.2020року позивачем подано відповідь на відзив,в якому зазначає,що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що діяльність міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, в тому числі і відповідача, ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності. Відповідно до п.2 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333 (далі - Положення), ГУ ДГК у своїй діяльності керується Конституцією та законами України. Згідно із ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Тобто існує пряма норма законодавства, яка вказує на недопустимість подвійного надання громадянам земель одного й того ж виду використання. З огляду на положення статті 13 Конституції України, у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття приватними суб`єктами права власності на землю із земель державної власності в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже органи державної влади, в першу чергу відповідні розпорядники земель, повинні запобігати та не допускати таких порушень законодавства (ч. 4 ст. 116 ЗК України) з метою збереження земель, як основного національного багатства Українського народу. Враховуючи викладене, не зважаючи на те, що відсутні нормативні- правові акти, які б регулювали порядок перевірки отримання громадянами земель відповідного виду використання, органи державної влади повинні забезпечити законне надання земель та запобігати подвійному отриманню громадянами земельних ділянок. Більш того, згідно із п. 4 Положення, ГУ ДГК здійснює державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель; дотриманням вимог земельного законодавства в процесі передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Таким чином, ГУ ДГК, окрім того, що розпоряджається земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, ще є органом контролю, а отже зобов`язаний вживати всіх заходів щодо недопущення порушень вимог законодавства, у тому числі в своїй діяльності. Крім цього, відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Кабінет Міністрів України постановою №1051 від 17.10.2012 затвердив Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі Порядок), згідно з пунктом 5 якого, до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори. Згідно ст.30 Закону для державних кадастрових реєстраторів інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку із здійсненнями ними повноважень, визначених цим Законом, надається в електронній форм шляхом безпосереднього доступу до цього реєстру відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, ГУ ДГК мало можливість перевірити та надати належну оцінку дійсному волевиявленню громадянина в отриманні спірної земельної ділянки, не допустити порушень вимог ч.4 ст. 116 ЗК України, а отже запобігти незаконному вибуттю земель з державної власності. З огляду на викладене, вважає, що прокурором заявлено позов відповідно до вимог матеріального та процесуального права з обґрунтуванням належними та допустимими доказами, який підлягає задоволенню в повному обсязі згідно позовних вимог. З огляду на викладене, вважає, що позов заявлено відповідно до вимог матеріального та процесуального права з обґрунтуванням належними та допустимими доказами, який підлягає задоволенню в повному обсязі згідно позовних вимог.

Ухвалю Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16.05.2023року задоволено клопотання прокурора про заміну у справі, а саме Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області на Миколаївську окружну прокуратуру та залучено Ольшанську селищну раду Миколаївського району Миколаївської області до участі в справі, в якості третьої особи.

25.05.2023року представником відповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області сформовано в системі «Електронний суд» додаткові пояснення по справі в яких зазначено, що вимога про визнання незаконним і скасування наказу є неефективним способом захисту, а тому на його думку задоволенню не підлягає. Посилаючись на те,що відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Беручи до уваги зазначене, просить при ухваленні рішення у даній справі, врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2022 по справі № 472/156/21 .

16.02.2024року прокурором подано заяву про зміну предмета позову. Відповідно до якої просить прийняти до розгляду заяву про зміну предмету позову та витребувати у ОСОБА_2 у власність Ольшанської селищної ради земельну ділянку загальною площею 1,5га (кадастровий номер :02:000:0241) вартістю 40557,00грн для ведення особистого селянського господарства в межах території колишньої Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Стягнути з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позову та за заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16.02.2024 року прийнято заяву про зміну предмету позову у цивільній справі та постановлено в подальшому розглядати справу з урахуванням зміненого предмету позову.

01.04.2024року представником відповідача ОСОБА_2 -адвокатом Порошиною Н.Г. сформовано в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову. В якому просить відмовити у задоволенні позову. Обгрунтовуючи тим,що прокурор як позивач звернувся до суду з віндикаційним позовом, пред`явивши вимоги до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. У той же час, вимога про скасування такого наказу не є ефективним способом захисту, що підтверджено сталою судовою практикою, у тому числі на час звернення прокурора до суду, та підтверджено позицією ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області у відзиві на позов. Ураховуючи те, що ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області на час звернення до суду є органом, уповноваженим розпоряджатися спірною земельною ділянкою та саме на його користь прокурор висував вимогу про витребування земельної ділянки, то обґрунтування прокурора про відсутність такого органу є хибним та суперечить вимогам закону, тобто належим позивачем у цих правовідносинах на час звернення до суду є саме ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області. Отже, помилка прокурора у визначенні способу захисту як то скасування наказу Держгеокадастру у Миколаївській області, визначення його як відповідача, не може бути законною підставою для визначення прокурора позивачем у віндикаційних правовідносинах. Як вбачається з матеріалів справи та змісту позову, позивачем зазначений заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1, однак, жодних доказів на підтвердження права власності чи титульного володільця прокурора на спірну земельну ділянку матеріали справи не містять та позивачем не додано. Навпаки наявні підстави для визначення позивачем ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, який має суб`єктивне матеріальне право/ охоронюваний законом інтерес, на захист якого може позиватися до суду про витребування спірної земельної ділянки. За таких обставин, прокурор не є належним позивачем у спірних правовідносинах, такого законного обґрунтування позов не містить, а тому останній не набув прав та обов`язків притаманних позивачу. У той же час, за загальними правилами ЦПК України неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Заява про зміну предмету позову підпсиана неуповноваженою особою (заступником Миколаївської окружної прокуратури), оскільки подана заступником Миколаївської місцевої прокуратури №1. Прокурор наполягає на витребуванні спірної землі на користь Ольшанської селищної ради, яку за клопотанням прокурора залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Залучаючи Ольшанську селищну раду до участі у справі, прокурор обґрунтовано зазначає про те, що зараз селищна рада уповноважена розпоряджатися спірною земельною ділянкою замість ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області. Відтак, саме селищна рада має виступати в якості позивача у спірних правовідносинах, замінивши як правонаступник ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області. Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Отже, прокурор, який звернувся до суду з віндикаційним позовом, не має права на такий позов у матеріальному розумінні, а саме Ольшанська селищна рада має суб`єктивне матеріальне право/охоронюваний законом інтерес, на захист якого може позиватися до суду про витребування спірної земельної ділянки. У разі задоволення віндикаційного позову позовні вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребуває таке майно на користь саме позивача і таке рішення в подальшому є підставою для внесення відомостей до державного реєстру. За таких обставин, залучення Ольшанської селищної ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, але фактично є позивачем, не є обґрунтованим та позбавляє її права як позивача витребувати спірну земельну ділянку на її користь та вчиняти процесуальні дії притаманні позивачу. Вказаний позов не може бути задоволено також через недоведеність пред`явлених вимог, недоведеність вибуття спірної земельної ділянки з власності позивача поза його волею, а земельна ділянка не може бути витребувана у добросовісного набувача. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. У той же час, спірна земельна ділянка не може бути витребувана у добросовісного набувача, з огляду на таке. Як свідчать матеріали справи, позивач- прокурор-не довів, що спірна земельна ділянки вибула з його володіння/власності не з його волі. Відсутні докази вибуття цієї земельної ділянки поза волею ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, оскільки останній діючи в межах своїх повноважень на розпорядження землями державної власності видав наказ про затвердження погодженого Проекту… та передачу у власність ОСОБА_1 , що не може бути розцінене як відсутність волевиявлення останнього. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Як свідчать матеріали справи, відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оскільки процедура набуття ним права власності на спірну земельну ділянку відбувалась державними органами (ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області та відповідними органами, які погоджували Проект і передачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки), кадастровими та державними реєстраторами, нотаріусом за відповідними встановленими законом процедури, спрямовані на попередження шахрайських дій при вчиненні правочинів із земельними ділянками. Так, прокурор стверджує, що ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області, розглядаючи заяву про затвердження Проекту не надав належної оцінки обставинам та умовам, зазначеним в заяві, не перевірив факт використання ОСОБА_1 свого права на безоплатне отримання земельної ділянки. У той же час, прокурором не доведено, що всі вказані органи належним чином здійснили ці процедури, виконання яких гарантувало б уникнення для відповідача ОСОБА_2 негативних наслідків з придбання спірної земельної ділянки. Такі докази, у тому числі документи щодо вчинення таких процедур цими органами, матеріали справи не містять. Також відсутні докази того, що ОСОБА_3 знав та міг знати, що ОСОБА_1 вже скористався правом на безоплатну приватизацію 2га земель для ОСГ. Відтак, ОСОБА_2 придбавши за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу спірну земельну ділянку у ОСОБА_1 , сплативши останньому вартість земельної ділянки, не знав та не міг знати про повторну безоплатну приватизацію ОСОБА_1 , тобто як добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовіснийнабувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. До того ж, прокурор витребуючи земельну ділянку від ОСОБА_2 , позбавляючи його права власності на спірну земельну ділянку, тобто «втручаючись у мирне володіння майном» взагалі не надав жодного доказу порушення інтересів суспільства, обмежившись загальними реченнями про суспільний інтерес, хоча особу може бути позбавлено права власності лише в інтересах суспільства. Так, не додано доказів відсутності чи недостатності на території Ольшанської селищної ради земельних ділянок для виділенні для ведення ОСГ, відсутні відомості про існування попиту на такі земельні ділянки, відсутні інформація щодо обсягу забезпечення громадян- членів громади- такими земельними ділянками на території вказаної селищної ради тощо, тобто жодного доказу наявності суспільного інтересу у поверненні земельної ділянки матеріали справи не містять, таке твердження ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим, отже, прокурором не доведено підстави на втручання у мирне володіння майном відповідача ОСОБА_2 . Хибним є твердження прокурора, що суспільний інтерес полягає у поверненні у розпорядження держави земельної ділянки задля забезпечення громадянам права власності на земельні ділянки з ведення ОСГ. ОСОБА_2 , будучи добросовісним набувачем, майже три роки використовує земельну ділянку без зміни цільового призначення, сплачуючи податки, що й відповідає суспільному інтересу. Ураховуючи викладене, вважає, що позов прокурора не підлягає задоволенню.

08.04.2024року позивачем сформовано в системі «Електронний суд» відповідь на відзив. В якому зазначає,що положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дають підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. На час звернення до суду, власником (розпорядником) спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення відповідно до вимог земельного законодавства України, було Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Разом з тим саме органом, уповноваженим на розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, допущено порушення вимог земельного законодавства при наданні таких земель. Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області є органом, який мав би захищати інтереси держави (суспільства) від неправомірних діянь в суді, не може здійснити такий захист, оскільки сам являється порушником у спірних правовідносинах, а порушення інтересів держави стали наслідком дій та рішень (прийняття наказу) зазначеного уповноваженого органу та визначений відповідачем за позовом. Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області не може бути позивачем у цій справі. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Саме такий виключний випадок для представництва прокурором інтересів держави в суді наявний у спірних правовідносинах, оскільки в особі одного органу поєднувався порушник вимог законодавства та орган, який відповідно до положень ст. 122 ЗК України реалізував права держави щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення. З огляду на це прокурор пред`явив вказаний позов як самостійний позивач, що передбачено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. Зазначені обставини надають прокурору право звернутися до суду із таким позовом, у зв`язку з відсутністю відповідного компетентного органу, що позбавляє необхідності надати докази на підтвердження того, що він попередньо повідомляв про це відповідні компетентні органи, які мали б самостійно захищати інтереси держави. На час подання позовної заяви у 2020 році, з урахуванням судової практики, що склалась на той час, вимога про скасування спірного наказу була ефективним способом захисту у подібних правовідносинах. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконного або самовільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому, позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, на недійсність наступних правочинів, без заявлення вимоги про визнання їх недійсними; таке рішення та правочини за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Представництво прокурором інтересів держави у суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Право подання процесуальних документів при реалізації конституційної функції представництва інтересів держави визначено статтею 24 Закону України «Про прокуратуру». Зазначена норма закріплює, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Відповідно до приписів статті 5 згаданого Закону функції прокуратури України здійснюються виключно прокурорами, перелік посад яких вказано у статті 15 цього Закону. При цьому прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі (стаття 15 Закону України «Про прокуратуру»). Представництво прокурором інтересів держави у суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак, складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації. У зв`язку з цим не можна ототожнювати статус прокурора, що здійснює представництво інтересів держави в суді, зі статусом представника в процесі, оскільки відносини між представником і довірителем ґрунтуються на договорі доручення. Види представництва сторін у суді, які врегульовані нормами статей 58-64 Цивільного процесуального кодексу України, передбачають обов`язковий порядок правових відносин між представником і особою, яку він представляє. Повноваження прокурора при здійсненні представництва інтересів держави визначні статтею 56 Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, відповідно до вимог статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За змістом статті 238 Цивільного кодексу України, статті 64 Цивільного процесуального кодексу України представник для виконання своїх обов`язків наділяється довірителем відповідними повноваженнями і не може виходити за їх межі, якщо не одержить на це спеціального дозволу. Здійснюючи представництво інтересів держави, прокурор не обмежений волею суб`єкта, від імені якого він представляє інтереси держави, і діє автономно, незалежно від нього. Вказане дає підстави стверджувати, що заступник керівника місцевої прокуратури є самостійним суб`єктом, повноважним на підписання позовної заяви в інтересах держави, а також інших процесуальних документів. На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким місцеві прокуратури реформовано у окружні, наказів Генерального прокурора №39 від 17.02.2021 «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур» та №40 від 17.02.2021 «Про день початку роботи окружних прокуратур» створено Миколаївську окружну прокуратуру, юрисдикція якої поширюється на Березанський район Миколаївської області, а Миколаївська місцева прокуратура №1 ліквідовано. Щодо недоведеність пред`явлених вимог, недоведеність вибуття спірної земельної ділянки з власності позивача поза його волею, а земельна ділянка не може бути витребувана у добросовісного набувача. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення вищевказаної статті застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від соби, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Відповідач ОСОБА_1 протизаконно набувши у власність спірну земельну ділянку, порушивши вимоги статей 116, 118, 121 ЗК України, незаконно, знову ж таки, продав вказану земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 за таким же видом використання. Таким чином, з урахуванням положень чинного законодавства, оскільки відповідно до вимог ЗК України суб`єктом права власності на вказану земельну ділянку на даний час є відповідна територіальна громада, то саме територіальна громада в особі Ольшанської селищної ради незаконно позбавлена правомочностей власника землі, які підлягають поновленню. З урахуванням тієї обставини, що спірна земельна ділянка незаконно вибула спочатку із власності держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, а на даний час з власності Ольшанської селищної ради у власність ОСОБА_1 , який, не маючи права розпорядження і володіння нею, продав цю земельну ділянку ОСОБА_2 , а вищевказані власники землі не діяли на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то вказана земельна ділянка вибула із володіння власника не з його волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Витребування майна, яке належало до власності відповідного органу, що вибуло з власності поза його волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між його інтересами та інтересами відповідача ОСОБА_2 , адже останній набув у власність спірну земельну ділянку від особи, яка не вправі була нею ні володіти, ні розпоряджатися, тому відповідно до ст.. 388 ЦК України законний власник має право на витребовування цього майна як від ОСОБА_1 , так і від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_2 . Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність та повернення у державну власність землі, яка вибула з власності держави незаконно поза її волею. Крім того, суспільний інтерес полягає у поверненні в розпорядження держави земельної ділянки, що є умовою реалізації функцій держави з забезпечення громадян правом власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, забезпечення рівності можливостей всіх громадян використати своє право на землю. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до п. 2 Положення «Про Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області» Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, дорученнями Міністра аграрної політики та продовольства України, його першого заступника та заступників, наказами Держгеокадастру, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевоїдержавної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням. Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Основними завданнями Держгеокадастру є, зокрема, реалізація державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (підпункт 1 п. 3 Положення «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру»). Відповідно до покладених на нього завдань Головне управління, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, вносить у встановленому порядку пропозиції щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин (підпункти 13, 14 п. 4 Положення «Про Головне управління Держгеокадастру в області»). Таким чином, реалізація повноважень Головного управління має здійснюватися з дотриманням вимог законодавства, яке забороняє повторне отримання безоплатно у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Отже, в даному випадку, на стадії погодження розробленого проекту землеустрою, яке здійснювалось ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, останнє повинно було перевірити розроблений проект на відповідність вимогам законів, в тому числі ч. 4 ст. 116, п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України, і лише в разі встановлення такої відповідності його погоджувати.

11.04.2024року представником відповідача ОСОБА_2 -адвокатом Порошиною Н.Г. сформовано в системі «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив.Посилаючись на те,що як вбачається з матеріалів справи, прокурор як позивач звернувся до суду з віндикаційним позовом, пред`явивши вимоги до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. Отже, ці вимоги свідчать про поєднання віндикаційного та негаторного позову в одному провадженні, що є недопустимим. Обґрунтовуючи право прокурора виступати у цих відносинах як позивач, останній зазначив про відсутність державного органу у спірних правовідносинах, оскільки ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області, який на той час уповноважений розпоряджатися землями сільгосппризначення державної власності, видав наказ про затвердження Проекту… та передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. У той же час, вимога про скасування такого наказу не є ефективним способом захисту, що підтверджено сталою судовою практикою, у тому числі на час звернення прокурора до суду, та підтверджено позицією ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області у відзиві на позов. Прокурор стверджуючи про те, що на час звернення до суду вимога про скасування наказу Держгеокадастру була ефективним способом захисту, не навів жодного судового рішення, у тому числі касаційної інстанції чи правового висновку, на підтвердження своєї позиції. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Суд звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Тобто прокурор помилився в обранні способів захисту поєднавши віндикаційну вимогу та негаторну, що є взаємовиключними. Така судова практика є сталою та існувала на час звернення прокурора до суду у 2020 році. Ураховуючи те, що ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області на час звернення до суду є органом, уповноваженим розпоряджатися спірною земельною ділянкою та саме на його користь прокурор висував вимогу про витребування земельної ділянки, то обґрунтування прокурора про відсутність такого органу є хибним та суперечить вимогам закону, тобто належим позивачем у цих правовідносинах на час звернення до суду є саме ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області. Відтак, при зверненні до суду з цим позовом прокурор залишив поза увагою те, що існує орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, прокурором фактично пред`явлено позов в інтересах держави в особі територіального органу Держгеокадастру. У такому випадку дотримання вимог щодо підтвердження підстав для представництва, передбачених статтею 23 Закону № 1697-VII,є обов`язковим. Отже, оскільки вказаних вимог Закону № 1697-VII прокурором не дотримано, то можливо зробити висновок про те, що у цій справі відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді. Суд залишає позов без розгляду, якщо, зокрема, позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її. Безпідставним є посилання прокурора на позицію Верховного суду на обґрунтування доводів прокурора про правомірність пред`явлення позову як позивачем у даній справі за відсутності компетентного органу, що виключає необхідність надати докази на підтвердження того, що він попередньо повідомляв про це відповідні органи, які б мали самостійно захищати інтереси держави. Так, ці постанови прийняті вже після звернення прокурора з цим позовом. По друге, позиція Великої Палати у господарських правовідносинах не поширюється на цивільну юрисдикцію. У третіх, дана справа не є подібною вказаним справам. У даній справі прокурор звернувся з віндикаційним позовом, намагаючись довести відсутність компетентного органу. Спірних віндикаційних правовідносинах прокурор не є належним позивачем з огляду на вимоги ст. 378 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння, жодних доказів на підтвердження права власності чи титульного володільця прокурора на спірну земельну ділянку матеріали справи не містять та позивачем не додано. Навпаки наявні підстави для визначення позивачем ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, який має суб`єктивне матеріальне право/охоронюваний законом інтерес, на захист якого може позиватися до суду про витребування спірної земельної ділянки. За таких обставин, прокурор не є належним позивачем у спірних правовідносинах, такого законного обґрунтування позов не містить, а тому останній не набув прав та обов`язків притаманних позивачу. Після законодавчих змін саме Ольшанська селищна рада має суб`єктивне матеріальне право/охоронюваний законом інтерес, на захист якого може позиватися до суду про витребування спірної земельної ділянки, замінивши як правонаступник ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області. Не спростовано доводи відповідача, що вказаний позов не може бути задоволено також через недоведеність пред`явлених вимог, недоведеність вибуття спірної земельної ділянки з власності позивача поза його волею, а земельна ділянка не може бути витребувана у добросовісного набувача. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. У той же час, спірна земельна ділянка не може бути витребувана у добросовісного набувача, з огляду на таке. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, як свідчать матеріали справи, позивач прокурор не довів, що спірна земельна ділянки вибула з його володіння/власності не з його волі. Відсутні докази вибуття цієї земельної ділянки поза волею ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, оскільки останній діючи в межах своїх повноважень на розпорядження землями державної власності видав наказ про затвердження погодженого Проекту… і та передачу у власність ОСОБА_1 , що не може бути розцінене як відсутність волевиявлення останнього. Добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Як свідчать матеріали справи, відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оскільки процедура набуття ним права власності на спірну земельну ділянку відбувалась державними органами (ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області та відповідними органами, які погоджували Проект…і передачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки), кадастровими та державними реєстраторами, нотаріусом за відповідними встановленими законом процедури, спрямовані на попередження шахрайських дій при вчиненні правочинів із земельними ділянками. У той же час, прокурором не доведено, що всі вказані органи належним чином здійснили ці процедури, виконання яких гарантувало б уникнення для відповідача ОСОБА_2 негативних наслідків з придбання спірної земельної ділянки. Такі докази, у тому числі документи щодо вчинення таких процедур цими органами, матеріали справи не містять, але прокурор, який готував позовні матеріали, має можливість їх надати з огляду на вимоги ст. 81,83 ЦПК України. Також відсутні докази того, що ОСОБА_3 знав та міг знати, що ОСОБА_1 вже скористався правом на безоплатну приватизацію 2га земель для ОСГ. Відтак, ОСОБА_2 придбавши за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу спірну земельну ділянку у ОСОБА_1 , сплативши останньому вартість земельної ділянки, не знав та не міг знати про повторну безоплатну приватизацію ОСОБА_1 , тобто як добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. До того ж, прокурор витребуючи земельну ділянку від ОСОБА_2 , позбавляючи його права власності на спірну земельну ділянку, тобто «втручаючись у мирне володіння майном» взагалі не надав жодного доказу порушення інтересів суспільства, обмежившись загальними реченнями про суспільний інтерес, хоча особу може бути позбавлено права власності лише в інтересах суспільства. Так, не додано доказів відсутності чи недостатності на території Ольшанської селищної ради земельних ділянок для виділенні для ведення ОСГ, відсутні відомості про існування попиту на такі земельні ділянки, відсутні інформація щодо обсягу забезпечення громадян- членів громади- такими земельними ділянками на території вказаної селищної ради тощо, тобто жодного доказу наявності суспільного інтересу у поверненні земельної ділянки матеріали справи не містять, таке твердження ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим, отже, прокурором не доведено підстави на втручання у мирне володіння майном відповідача ОСОБА_2 . Хибним є твердження прокурора, що суспільний інтерес полягає у поверненні у розпорядження держави земельної ділянки задля забезпечення громадянам права власності на земельні ділянки з ведення ОСГ. У разі повернення спірної земельної ділянки до комунальної власності, її передача громадянам для ведення ОСГ неможлива до закінчення воєнного стану, що не дозволяє її використання громадянами для ведення ОСГ та виключає надходження до бюджету плати за цю земельну ділянку. Навпаки, ОСОБА_2 , будучи добросовісним набувачем, майже три роки використовує земельну ділянку без зміни цільового призначення, сплачуючи податки, що й відповідає суспільному інтересу. Прокурор як позивач зобов`язаний при зверненні до суду додати до позову всі докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, чого останній не зробив. Так, вказуючи у позові про подачу ОСОБА_1 заяви де він підтверджує, що не скористався правом на безоплатне отримання 2 га земель під ОСГ, такої заяви до позову не додано. Стверджуючи у позові про незаконність дій ОСОБА_2 та укладеного ним договору купівлі-продажу докази, на підставі яких державний реєстратор вчинив державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та відчужив її в подальшому також прокурором не надано. Вказане ще раз підтверджує недоведеність пред`явлених позовних вимог. Ураховуючи викладене, прсить залишити позов прокурора без задоволення.

10.05.2024року представником Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області сформовано в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову, в якому просить у задоволенні позовних вимог до ГУД у Миколаївській області в частині стягнення судового збору відмовити.Посилаючись на те,що земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0241 розташована в межах Ольшанської селищної ради. На даний час, саме ОСОБА_2 є власником вищезазначеної спірної земельної ділянки, позов щодо витребування якої подано прокурором в інтересах Ольшанської селищної ради. Особа не може набути процесуального статусу сторони (а саме належного відповідача) у цивільному процесі, якщо вона не була стороною цивільних правовідносин в яких виник спір. Отже, Головне управління у справі не може мати статус відповідача, але може бути залучено виключно як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений, перш за все, необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу. Головне управління не має жодного інтересу у справі, який би був рівноцінним тому, який мають сторони спірних правовідносин, оскільки воно не має жодних майнових прав на спірну земельну ділянку. Тому не може набути статус Відповідача у даній справі.

Ухвалою Миколаївського районного суду у Миколаївської області від 25.08.2025 року змінено процесуальний статус третьої особи Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області на позивача та відповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області залучено третьою особою що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Прокурор Миколаївської окружної прокуратури, Тищенко О.О. в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області у судове засідання не з`явився,при цьому подав заяву про розгляд справи без участі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явися. Однак подав заяву про розгляд справи без його участі також зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Порошина Н.Г. в судове засідання не з`явилися.

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у судове засідання не з`явився.

Суд, розглянувши подані учасниками справи документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Беручи до уваги факт незаконного вибуття з воолдіння територіальної громади спірної земельної ділянки, без волі останньої, а також обставини щодо реєстраційного посвідчення права власності відповідача на спірну земельну ділянку, обраний прокурором спосіб захисту прав територіальної громади є належним та ефективним.

Крім того, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна (пункт 34).

Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункти 148-150).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02).

У частинах 1, 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

В судовому засіданні встановлено, що 01.10.2018 відповідачем ОСОБА_1 було подано заяву до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про надання дозволу на розробку Проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, для ведення особистого селянського господарства на території Яснополянської сільської ради Миколаївськго району Миколаївської області площею 2,0 га ріллі.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 30.10.2018 року №7507/0/14-18-СГ відповідачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованої в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00га ріллі із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22.02.2019 року № 1212/0/14-19-СГ відповідачу ОСОБА_1 затверджено проєкт землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 1,5000 га (кадастровий номер :04:000:0241), розташовану в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області відповідачу затверджено проєкт землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності розташованої в межах території м.Фастів, Київської області, площею 2,0000га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та надано безоплатно у власність (кадастровий номер :02:011:0065).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна № 207033869 від 16.04.2020 слідує, що відповідач ОСОБА_1 02.04.2019року зареєстрував право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :02:000:0241.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 207033869 від 16.04.2020 слідує, що відповідач ОСОБА_1 17.07.2019року зареєстрував право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :02:011:0065.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 207517826 від 24.04.2020 слідує, що відповідач ОСОБА_2 17.07.2019 року зареєстрував право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :02:000:0241.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 07.02.2020року №10-14-0.4-1047/2-20 нормативна грошова оцінка одиниці площі ріллі по Миколаївській області з врахуванням коефіцієнта індексації (лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.01.2020року №6-28-0.22-38/2-20) станом на 01.01.2020 року становить 27038,00грн.

Згідно зі статтею 80 ЗК України право власності на землі державної власності належать державі, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади.

Прийнятий ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області наказ від 22.02.2019 року №1212/0/14-19-СГ, на підставі якого відповідач ОСОБА_1 отримав у власність спірну земельну ділянку, не може оцінюватися як реалізація волі власника цієї земельної ділянки - держави на вибуття із її володіння. Воля держави як власника земель може виражатися виключно в таких діях органів державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересові не відповідає.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельної ділянки у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес.

З огляду на викладене, прокурор наділений повноваженнями на підписання такої позовної заяви, подання її до суду та ведення справи в суді.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (пункт «б»).

Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в»).

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Отже, набуваючи у власність спірну земельну ділянку, відповідач ОСОБА_1 повторно скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши наказ від 09.10.2019року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення відповідачу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0241.

При вирішенні позовних вимог щодо витребування спірної ділянки суд враховує наступне.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Так, за змістом ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Нормами глави 29 ЦК України передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі.

При цьому ст. 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі.

Звертаючись до органів Держгеокадастру за дозволом на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідач ОСОБА_1 діяв неправомірно, неправдиво вказавши, що право на безоплатну приватизацію по вищезазначеному цільовому призначенню він не використав. Держгеокадастр, приймаючи наказ щодо надання дозволу на розробку документації, її затвердження та передачу землі у власність, не перевірив обставин, необхідних для передачі землі у приватну власність громадян, та вчинив дії, які суперечать закону. В подальшому ОСОБА_1 на підстраві договору купівлі-продажу від 16.07.2019року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області,відчужив право вланості на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис.

Таким чином, судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача ГУ Держгеокадастру спірного наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність.

За таких обставин суд не вбачає перешкод для витребування спірної ділянки у відповідача як набувача.

При цьому суд вважає, що витребування у відповідача земельної ділянки не є непропорційним втручанням у мирне володіння майном та порушенням прав, запроваджених статтею 1 Першого Протоколу Конвенції.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Отже, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки з володіння відповідача є обґрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові № 243/2163/22 від 10.07.2024 року, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

Оскільки обраний прокурором спосіб захисту порушеного права цілком відповідає правовій природі спірних правовідносин та перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не вбачається, позов в частині витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0241 у відповідача, підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно ч.1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до п.п 1, 2 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1,5% відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду; з позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судовий збір слід стягнути з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури в загальному розмірі 5255,00грн., а саме по 2627,50 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 45, 46, 256, 257, 261, 388 ЦК України, ст. ст. 78, 90, 121, 152, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 12, 14, 81,82, 89, 259, 263 - 265, 273, ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов Миколаївської окружної прокуратури (; м.Миколаїв, вул. Бузький бульвар,15) в інтересах держави в особі Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області (; адреса вул. К.Ольшанського,1а с.Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ); ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ), третя особа Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (; м.Миколаїв, вул..Миру,34)- задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) у власність держави в особі Ольшанської селищної ради земельну ділянку загальною площею 1,5 га (кадастровий номер :02:000:0241), вартістю 40 557 грн, для ведення особистого селянського господарства в межах території колишньої Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт серія НОМЕР_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 )на користь Миколаївської обласної прокуратури (; банк - ДКСУ, м.Київ; МФО 820172, рахунок отримувача UA 0000340) витрати по сплаті судового збору в сумі 5255,00грн. в рівних частках, по 2627,50 гривень з кожного.

Відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 08.01.2026року.

Суддя М.М.Войнарівський