УХВАЛА

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 522/7213/22

провадження № 61-16045ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сакари Н. Ю. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2025 року Одеська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 грудня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.

25 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25 грудня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.

12 січня 2026 року судді Верховного Суду: Луспеник Д. Д., Коломієць Г. В. заявили про самовідвід у справі, який ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року задоволено. Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2026 року касаційні скарги призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Черняк Ю. В.

15 січня 2026 року судді Верховного Суду: Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А. заявили про самовідвід у справі, який ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2026 року задоволено. Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2026 року касаційні скарги призначено судді-доповідачу Сакарі Н. Ю., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Черняк Ю. В.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень попередніх інстанцій. Оскільки останнім днем строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року, повний текст якої складено 21 листопада 2025 року, з врахуванням вихідного дня, є 22 грудня 2025 року, а касаційну скаргу направлено до Верховного Суду 22 грудня 2025 року, строк на касаційне оскарження заявницею не пропущено.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Згідно з пунктом п`ятим частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень);

Частиною першою статті 411 ЦПК України визначено такі підстави для касаційного оскарження: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою оскарження є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі

№ 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16).

Касаційна скарга не відповідає зазначеним вище вимогам.

У касаційній скарзі заявник не вказує підстави касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, скарга не містить посилань на пункти, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, тобто заявник не визначив (не охарактеризував) самостійно такі посилання, як підставами касаційного оскарження.

Верховний Суд не може з власної ініціативи кваліфікувати підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такий обов`язок покладено саме на заявника, тобто суд касаційної інстанції не має повноважень самостійно відокремлювати ті чи інші підстави касаційного оскарження вважаючи, що так розуміє сам заявник.

Також, всупереч пункту 3 частини другої статті 392 ЦПК України в касаційній скарзі не зазначено всіх учасників справи, а саме відповідача - Державну казначейську службу України.

Серед іншого, касаційна скарга має бути приведена у відповідність до пункту 4 частини другої статті 392 ЦПК України в частині визначення заявником предмета касаційного оскарження, оскільки на першій сторінці касаційної скарги вказано, що скарга подана на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року, водночас процесуальна (прохальна) вимога (остання сторінка) містить вимогу про скасування судового рішення апеляційного суду.

Отже, з метою усунення недоліків касаційної скарги заявнику необхідно надати уточнену касаційну скаргу, в якій: зазначити всіх учасників справи; визначити предмет касаційного оскарження; зазначити підстави касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій, передбачені статтею 389 ЦПК України, додати її копії відповідно до кількості учасників справи в разі подання уточненої касаційної скарги в паперовому вигляді.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали до 06 лютого 2026 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали щодо оформлення касаційної скарги відповідно до вимог статті 392 ЦПК України касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н. Ю. Сакара