Справа № 143/37/26
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

20.01.2026 року м. Погребище

Суддя Погребищенського районного суду Вінницької області Тітова Т. Л., ознайомившись з матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, стягнення додаткових витрат, призначення тимчасових аліментів на період розгляду справи,

встановила:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить:

-розірвати шлюб між нею та відповідачем;

-стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі 10 000 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття;

-стягнути з відповідача додаткові витрати на дітей, а саме: 15 000 грн одноразово на лікування зубів дочки; 20 000 грн одноразово на лікування зубів сина; 2 800 грн щомісячно на оплату послуг логопеда для сина; 2 969 грн щомісячно на оплату послуг нейропсихолога для сина;

-призначити тимчасову допомогу (аліменти) на період розгляду справи у суді в розмірі 10 000 грн щомісячно, а також зобов`язати відповідача покривати витрати на оплату послуг логопеда та нейропсихолога для дитини на період судового розгляду.

Ознайомившись із матеріалами справи та доданими до неї матеріалами, суддя, вирішуючи питання щодо відкриття провадження, дійшла висновку про необхідність залишення позовної заяви без руху з огляду на наступне.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви встановлено статтями 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 3, 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, загальною сумою всіх вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у постанові № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Отже, в позовній заяві має міститись посилання на те, до кого пред`явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); докази, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов`язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред`явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред`явлення.

Так, матеріально-правова вимога позивача до відповідача повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

У разі порушення цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, потерпіла особа обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу та грунтується на законі.

Водночас, згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу.

Разом з тим, пред`явлений позов не відповідає вказаним вище вимогам, а саме в порушення пунктів 2, 3, 5, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачкою у позовній заяві не вказано:

- відомості про наявність або відсутність електронного кабінету сторін;

- ціни позову та обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

- підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту своїх прав, свобод чи інтересів, які мають бути сформульовані максимально чітко і зрозуміло.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обо`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків на утримання неповнолітніх дітей суд бере до уваги обставини визначені в ст. 182 Сімейного кодексу України, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Так, позивачкою заявлено позовну вимогу про стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі. Водночас у тексті позовної заяви зазначено, що вона несе витрати на відвідування сином логопеда та нейропсихолога, а також та на лікування зубів сина та дочки, що за своєю правовою природою відноситься до додаткових витрат на дитину.відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України.

Однак, позивачкою не надано до суду належних доказів та розрахунку понесених додаткових витрат, з яких можна було б визначити загальну щомісячну суму витрат на лікування та обстеження дитини.

Додаткові витрати на дитину можуть сплачуватися наперед, або вони покриваються після їх фактичного понесення. Конкретна форма залежить від наявних документів: чеків, квитанцій, актів виконаних робіт, рекомендацій чи діагнозів тощо. При цьому стягнення грошових коштів може відбуватися разово, з певною періодичністю або постійно (до досягнення дитиною повноліття).

Таким чином, стягнення додаткових витрат, не охоплюється аліментами в загальному розумінні та зумовлюється індивідуальними потребами дитини, її станом здоров`я, особливостями фізичного розвитку. У кожному конкретному випадку воно потребує окремого розгляду, документального підтвердження понесених витрат та доведення їх реальності.

Разом з тим, позивачка в позовній заяві не навела обставин, якими обґрунтовує вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину, а також не надала доказів, що підтверджують понесені нею витрати або наявність об`єктивної потреби у майбутніх витратах на лікування дитини. Зокрема, не долучено висновків МСЕК, довідок медичних закладів , рецептів, рахунків на придбання лікарських засобів чи інших документів, які б свідчили про необхідність додаткового медичного догляду, лікування або придбання медикаментів.

Крім того, у тексті позовної заяви позивачка зазначає, що відповідач постійно проживає та працює на території Республіки Польща. Водночас, жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують місце проживання та місце роботи відповідача за кордоном, до заяви не додано.

Відповідно до ст. 498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Виходячи з наведеного, позивачці слід надати належні докази, які підтверджують проживання та місце роботи відповідача в Республіці Польща. У разі неможливість самостійного отримання таких доказів, позивач має право звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування необхідної інформації.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Водночас суд не має права виходити за межі позовних вимог і в супереч принципу диспозитивності самостійно змінювати правову підставу або предмет позову. За наведених обставин позивачка не визначила ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що унеможливлює встановлення предмет спору та меж доказування.

Крім того, відповідно до чинного законодавства, зазначення доказів на підтвердження кожної обставини, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, є обов`язком особи, яка звертається з позовом. За відсутності таких доказів суд позбавлений можливості здійснити підготовку справи до розгляду та забезпечити всебічний, повний і об`єктивний розгляд спору по суті.

Відповідно до ч. 1, ст. 185 ЦПК України якщо суддя, встановлює, що позовну заяву подано без дотримання вимог, передбачених статтями 175 та 177 цього кодексу, він постановляє ухвалу, в якій зазначає виявлені недоліки, а також спосіб і строк їх усунення. Такий строк не може перевищувати десяти днів з дня вручення позивачеві копії ухвали Отже, позивачці необхідно подати до суду нову редакцію позовної заяви з дотриманням вимог ч. 1 ст. 175 та ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з урахуванням викладених у цій ухвалі недоліків.

На підставі викладеного, суддя вважає за необхідне залишити позовну заяву без руху та надати позивачці строк для усунення недоліків, який не перевищує десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 185 ЦПК України, у разі якщо позивач не усуне недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, така заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

На підставі викладеного та керуючись статтями 175, 177, 185 ЦПК України, суддя

постановила:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, стягнення додаткових витрат, призначення тимчасових аліментів на період розгляду справи залишити без руху.

Встановити строк для усунення позивачкою недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення заяви без руху.

Роз`яснити позивачці, що в разі неусунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернена позивачці.

Копію ухвали надіслати позивачці.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя