Справа № 308/383/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 від імені якого діє представник адвокат Биркович Олександр Іванович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатська області, третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Гулянич Тетяна Михайлівни - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатська області про визнання заповіту не дійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 від імені якого діє представник адвокат Биркович Олександр Іванович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , співвідповідача ОСОБА_3 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатська області, третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Гулянич Тетяна Михайлівни - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатська області про визнання секретного заповіту ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. за реєстровим № 587 від 05.03.2010 , недійсним та стягнути солідарно витрати з відповідачів.

Позовна заява обґрунтована тим, що спірний заповіт не відповідає вимогам закону щодо форми, посвідчення та підпису заповідача, містить ознаки підроблення і фальсифікації, а також посвідчений із порушенням порядку ведення реєстру нотаріальних дій, що, на думку позивача, свідчить про його нікчемність.

При підготовці справи до розгляду, суддею встановлено, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175,177ЦПК Кодексу.

Зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху оскільки подана з порушенням вимог ст. ст.175, 177 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3, ст.175 ЦПК України, 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Як встановлено у ч.1 ст.177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

позивач посилається на те, що смерть спадкодавця ОСОБА_1 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сам він є сином померлого. Водночас жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту родинного зв`язку з померлим та факту його смерті до матеріалів справи не подано.

Окрім цього, позивач зазначає, що приватним нотаріусом Гулянич Т.М. заведено спадкову справу №20/2024, що нібито підтверджується витягом з Державного спадкового реєстру за №73378555, однак копію відповідного витягу також не долучено до матеріалів справи.

Окрім того, спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України. Втім за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України).

У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою, другою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України).

Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).

За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до ст. 70 якої з урахуванням положень статей 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Стаття 71 цього закону встановлює, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Вибір права спадкодавцем буде недійсним, якщо після складання заповіту його громадянство змінилося.

У даному випадку згідно даних, наведених в протоколі про оголошення секретного заповіту від 30.05.2025, спадкодавець ОСОБА_1 станом на 2010 рік був громадянином Угорщини і мав в цій країні постійне місце проживання. Частина спірного спадкового майна: будинок по АДРЕСА_1 , а корпоративні права, принаймі частина з них, зареєстровані на території України. Відомості щодо останнього місця проживання спадкодавця та приналежності до громадянства певної країни в позовній заяві відсутні, що унеможливлює визначення матеріального права, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

У зв`язку з цим, для встановлення застосовного права, позивачу необхідно:

-надати суду підтвердження останнього зареєстрованого місця проживання спадкодавця на момент смерті (наприклад, довідку з реєстру, витяг з іноземного державного органу, нотаріальні документи);

-зазначити, чи змінювалося громадянство спадкодавця після складання заповіту, з підтвердженням відповідними документами;

-у разі, якщо за результатами поданих відомостей спадкові правовідносини підлягають регулюванню правом Угорщини, надати суду посилання на відповідні положення угорського спадкового законодавства, які, на думку позивача, регулюють спірні правовідносини.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Треті особи це особи, які беруть участь у справі, вступають або залучаються до розпочатого процесу, мають певну зацікавленість у результаті справи, оскільки рішення може вплинути на їх права і обов`язки.

В залежності від прояву матеріально - правової заінтересованості треті особи бувають двох видів :

1. треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ( відповідно до ст. 52 ЦПК України);

2. треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ( відповідно до ст. 53 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З наведеного вбачається, що позивачем, в порушення вказаних норм не визначено суб`єктний склад третіх осіб ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Гулянич Тетяни Михайлівни, а саме не вказано у позовній заяві на чиїй стороні позивача або відповідача вони вступили у справу та з якими вимогами щодо предмета спору.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог п. 4 ч.3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява має містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Позовна заява ОСОБА_1 всупереч вимогам вказаних норм (п. п. ч. 3 ст. 175 ЦПК України), не містить - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Одночасно як зазначає Пленум Верховного Суду України у постанові №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у позовній заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

При цьому, згідно з положеннями п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі Постанова), подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору.

Пунктом 13 цієї Постанови визначено, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Слід зазначити, що ЦПК України та Закон України «Про судовий збір» не містять норм, які б давали змогу зробити висновок, що законодавець хоче встановити більш сприятливі наслідки у вигляді сплати судового збору в меншому розмірі для випадків, коли позивач об`єднує вимоги до кількох відповідачів в одному позові або кілька вимог до одного відповідача. Водночас національне законодавство не містить жодних інших випадків, коли б пільги щодо сплати судового збору пов`язувалися з об`єднанням або роз`єднанням позовних вимог. Те саме стосується випадку, коли декілька позивачів пред`являють вимоги до одного відповідача, тоді кожен позивач сплачує судовий збір окремо.

Таким чином, під час тлумачення терміну поняття «вимога» в такому разі має враховуватися, крім предмета та підстави позову, також суб`єктний склад правовідносин (кількість співвідповідачів). Отже, навіть за умови пред`явлення однорідних вимог пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір слід визначати окремо.

Позивач, звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів. Але вимоги, що заявлені в поданій позовній заяві, за формою, є різнорідними за змістом.

Заява, яка складається з декількох самостійних позовних вимог, у разі недотримання форми і змісту позову в певній частині самостійних вимог тягне за собою не відповідність формі і змісту позовної заяви в цілому.

Згідно абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі).

Суд звертає увагу, що заявлені позовні вимоги не пов`язані між собою ні підставою виникнення, ні поданими доказами, предмет спору в таких різний, стосується різних відповідачів.

Тобто, заявлено по суті дві самостійні вимоги немайнового характеру до різних відповідачів по справі, які об`єднані позивачем в одному позові, та за яким позивачем сплачено судовий збір як за одну вимогу немайнового характеру.

Згідно з положеннями абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі Постанова), подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору.

Згідно абз. 2 п.13 цієї Постанови, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Таким чином, за кожну із заявлених позовних вимог має бути сплачений судовий збір за ставками, передбаченими статтею 4 Закону України «Про судовий збір», чого позивачем виконано не було.

Згідно з ч. 4 ст.177ЦПКУкраїни до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1331,20 коп.

Отже, позивач не підтвердив належними та допустимими доказами сплату судового збору, а сплата такого згідно з вимогами закону є обов`язковою та позивач повинен сплатити судовий збір у сумі 1331,20 грн. за другу немайнову вимогу до іншого відповідача.

Платіжні реквізити для перерахування судового збору: отримувач коштів ГУК у Зак. обл./Ужгородська тг/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37975895 , банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.) , код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA0007493, код класифікації доходів бюджету 22030101.

Крім цього, позивач вказує, що після смерті батька позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Тетяни Михайлівни з заявою про прийняття спадщини, якою 02 грудня 2024 року було заведено спадкову справу № 20/2024 за померлим ОСОБА_5 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №73378555. Однак до матеріалів справи такого витягу не додано.

За твердженням позивача, він після звернення до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Тетяни Михайлівни, якій подав заяву про відкриття спадщини за померлим батьком довідався про те, що за реєстровим номером № 1082 від 04.06.2009 року у приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Наталії Анатоліївни знаходиться на зберіганні секретний заповіт померлого батька ОСОБА_5 .

Позивач просить суд про визнання секретного заповіту ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. за реєстровим № 587 від 05.03.2010 , недійсним.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст.177 ЦПК України до заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування.

Як убачається з позовної заяви, предметом спору у цій справі є безпосередньо секретний заповіт ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Н.А. за реєстровим № 587 від 05.03.2010, який позивач просить визнати недійсним.

Матеріали позовної заяви не містять копії оскаржуваного заповіту.

Також, у позовній заяві вказано на те, що у відповідності до вимог закону нотаріус веде один реєстр для реєстрації нотаріальних дій, нумерація якого починається у перший робочий день нового року і закінчується в останній робочий день року. У зв`язку з цим, під час проведення підготовчого судового засідання в даній справі позивач просить суд витребувати у співвідповідача по справі приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Малинич Наталії Анатоліївни: 1) ОРИГІНАЛ журналу реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік; 2) ОРИГІНАЛ журналу реєстрації нотаріальних дій за 2010 рік; 3) ОРИГІНАЛИ всіх документів на підставі яких було вчинено нотаріальні дії по секретному заповіту за реєстровим номером № 1082 від 04.06.2009 року; 4) ОРИГІНАЛИ всіх документів на підставі яких було вчинено нотаріальні дії по секретному заповіту за реєстровим номером № 587 від 05.03.2010 року .

Після безпосереднього дослідження в судовому процесі всіх вищезазначених ОРИГІНАЛІВ документів позивач просить Ужгородський міськрайонний суд призначити по даній цивільній справі судову почеркознавчу експертизу підписів та почерку померлого ОСОБА_5 які містяться на всіх витребуваних оригіналах документів та безпосередньо КСЕРОКОПІЇ СЕКРЕТНОГО ЗАПОВІТУ прийнятого на зберігання 05 березня 2010 року.

Проте вказане клопотання подано без додержання вимог ст. 81 ЦПК України, у прохальній частині позовної заяви взагалі відсутнє клопотання про витребування доказів. Таке не подано в додатку до позовної заяви також.

Відповідно до ч.ч.1,2,4ст.. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.

Фактично позивач перекладає свій обов`язок по доведенню обставин справи на суд.

Одночасно третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору позивачем вказано ОСОБА_4 , зазначаючи що місцем проживання такої є АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У відповідності до ч. 5 ст. 4 ЦПК України жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 496 ЦПК України).

Водночас суд зазначає, що вирішуючи питання щодо форми і змісту позовної заяви за участю іноземного елементу, суди України повинні керуватися як нормами ЦПК України, так і нормами Закону України "Про міжнародне приватне право" та нормами відповідних міжнародних договорів.

Положеннями ч. 1 ст. 498 ЦПК України встановлено, що в разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Окрім того, ст. 80 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що в разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про міжнародне приватне право", якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.

Згідно з п. 2.3 розділу ІІ Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову.

Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок забезпечити подання до суду належно оформлених, перекладених, нотаріально посвідчених документів.

Дотримання вказаних вимог процесуального закону при пред`явленні позовної заяви до іноземного елементу в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду на предмет перевірки заяви і долучених до неї матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Крім того, ст. 190 ЦПК України передбачено, що одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Враховуючи приписи цивільного процесуального законодавства, суд зобов`язаний забезпечити третю особу інформацією про порушення в суді на території України справи щодо них, про дату, час і місце судового розгляду справи, про суть позовної вимоги, тощо.

Так, у разі відкриття провадження у справі, в порядку підготовки справи до судового розгляду, судом через Міністерство юстиції України буде направлятися до компетентного органу держави Угорської Республіки , за місцем знаходження третьої особи, доручення про вручення судових документів з перекладом на офіційну мову запитуваної сторони. Однак для цього позивачами не надано суду пакети документів з їх перекладом, а позовна заява викладена українською мовою.

Дані недоліки є суттєвими та такими, що унеможливлюють забезпечення судом прав третьої особи, а також належне виконання міжнародного договору відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Слід зазначити, що дотримання вимог ст. 175,177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду на предмет перевірки позову та долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження, призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на чому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, « .... де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дослідивши матеріали справи суддя приходить до переконання, що без усунення наведених вище недоліків, вирішити питання про відкриття провадження у справі неможливо, вважаю за необхідне заяву залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків заяви.

У ст.129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Слід зазначити, що дотримання вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду на предмет перевірки позову та долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження, призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на чому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, « .... де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. UnitedKingdom)).

Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (PerezdeRadaCavanilles проти Іспанії", № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

В даному випадку, зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки, не є надмірним формалізмом.

Дослідивши матеріали справи приходжу до переконання, що без усунення наведених вище недоліків, вирішити питання про відкриття провадження у справі неможливо, вважаю за необхідне позовну заяву залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви з подачею до суду позовної заяви в новій редакції у вигляді окремого документу з виправленими недоліками, зазначеними в ухвалі суду та в поданні до суду документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях175 і 177 цього Кодексу, не сплачено судовий збір, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Спосіб усунення недоліків заяви полягає в поданні позовної заяви в новій редакції у вигляді окремого документу з виправленими недоліками, зазначеними в ухвалі суду та в поданні до суду документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Роз`яснити, що в разі усунення недоліків у зазначений строк позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст.ст.177, 185, 260 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 від імені якого діє представник адвокат Биркович Олександр Іванович до ОСОБА_2 , Малинич Наталії Анатоліївни приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатська області, третя особа яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Гулянич Тетяна Михайлівни - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатська області про визнання заповіту не дійсним - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви протягом трьох днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Роз`яснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош