Провадження № 22-ц/811/1181/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника прокуратури Германович Ю.А., представника відповідача Львівської міської ради Ковели М.В., представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Домбровського В.Ф., представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Радченко М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року в складі судді Єзерського Р.Б. у справі за позовом першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки,-

встановив:

У грудні 2024 року керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова звернувся до суду з позовом до відповідачів Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки.

В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що рішенням Брюховицької селищної ради № 2119 «Про надання в оренду земельної ділянки для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 23.10.2020 земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0195 площею 0,1700 га надано ОСОБА_2 в оренду терміном на 49 років для сінокосіння (код 01.08).

На підставі вказаного рішення, між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 13.11.2020 кадастровий номер :08:001:0195 по АДРЕСА_1 , на 49 років для сінокосіння та випасання худоби.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0195, наданим відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 06.11.2020, становить 352,67 грн.

Окрім цього, відповідно до п. 2.5 Договору нормативна грошова оцінка ділянки становить 352,67 грн., згідно з п. 4.1 орендна плата за земельну ділянку - 42,32 грн. у рік.

Згідно із листом Львівської міської ради №3801-вих-50263 від 28.04.2023, рішення Брюховицької селищної ради № 773 від 22.11.2018, № 2119 від 23.10.2020 суперечать містобудівному законодавству, зокрема ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і рішенню Брюховицької селищної ради № 567 від 26.04.2018, яким затверджено містобудівну документацію «Коригування генерального плану смт. Брюховичі», якою передбачено, що функціональне призначення вказаної земельної ділянки є озеленені території загального користування, садівництво, стадіони, спортивні майданчики, озеленені території в санітарно-захисній зоні.

Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, 06.11.2018 відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівскій області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0195 у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №10-13-0.2-1875/2-23 від 28.03.2023 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 02.05.2019 на вказану земельну ділянку зареєстровано право комунальної власності за Брюховицькою селищною радою.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» від 12.06.2020 №178-р 20.12.2021 смт. Брюховичі ввійшли у склад Львівської міської територіальної громади (ЄДРПОУ ). Відтак, з 24.12.2021 вказана земельна ділянка перебуває у комунальній власності Львівської міської ради.

З врахуванням викладеного, Львівською міською радою набуто право власності на спірну земельну ділянку та до останньої перейшли права та обов`язки орендодавця за оскаржуваним договором оренди землі.

При прийнятті рішення Брюховицька селищна рада не врахувала, що земельна ділянка :08:001:0195 площею 0,1700 га відноситься до земель водного фонду, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема.

Відтак, вказана земельна ділянка могла передаватися в оренду, як земля водного фонду лише за результатами проведених земельних торгів з врахуванням містобудівної документації.

Однак, в порушення вимог земельного та водного законодавства, між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 30.11.2020 кадастровий номер :08:001:0195 по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років для сінокосіння та випасання худоби, категорія землі - землі сільськогосподарського призначення.

Прокурор просив суд ухвалити рішення яким визнати незаконним та скасувати рішення Брюховицької селищної ради № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 22.11.2018; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, б/н, від 13.11.2020 площею 0,1700 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :08:001:0195) для сінокосіння та випасання худоби, укладений між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_2 ; скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0195 площею 0,1700 га з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки; зобов`язати ОСОБА_2 повернути Львівській територіальній громаді земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0195.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року позовні вимоги першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 22.11.2018.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, б/н, від 13.11.2020 площею 0,1700 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :08:001:0195) для сінокосіння та випасання худоби, укладений між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_2 .

Скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0195 площею 0,1700 га з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути Львівській територіальній громаді земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0195.

Стягнуто у рівних частинах з Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, на користь Львівської обласної прокуратури по 4037 грн., 33 коп. сплаченого судового збору при поданні позивачем до суду даного позову з кожного.

Рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , вважає незаконним, протиправним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, отже не могла бути надана в оренду ОСОБА_2 без проведення земельних торгів.

Однак, такі висновки суду суперечать фактичним обставинам справи та чинному земельному законодавсту, яке регулює дані правовідносини.

Просить врахувати, що в рішенні Брюховицької селищної ради від 22.11.2018 № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » вказано, що земельна ділянка, яка передається в оренду, належить до земель сільськогосподарського призначення (код згідно Класифікатора 01.08. для сінокосіння і випасання худоби). При цьому, в силу вимогст. 134 ЗК України, спірна земельна ділянка, яка належить до земель сільськогосподарського призначення може передаватися в оренду без проведення земельних торгів.

Крім цього, за висновком суду першої інстанції оскаржуване рішення Брюховицької селищної ради від 22.11.2018 № 773 прийнято без погодження з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, яким є Державне агенство водних ресурсів України. На переконання апелянта, такий висновок спростовується листом Державного агнества водних ресурсів України від 16.07.2018 за №688/лв/30-18, який судом не взятий до уваги, при цьому такий лист є складовою частиною документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0195.

Також, як вбачається із наявного в матеріалах справи Витягу з Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку, земельна ділянка кадастровий номер :08:001:0195 належить до категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; вид цільового призначення: 01.08. Для сінокосіння і випасання худоби. Проте, на вказану земельну ділянку зареєстровано обмеження у використанні земельної ділянки: прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах; площа земельної ділянки, на яку поширюється дія обмеження: 0,1700 га.; строк обмеження: безстроково.

З наведеного робить висновок, що суд першої інстанції фактично у своєму рішенні визначив категорію та вид цільового призначення спірної земельної ділянки, змінивши із земель сільськогосподарського призначення на землі водного фонду.

Однак, за положеннями ч. 2 ст. 20 ЗК України, єдиним належним способом визначення цільового призначення спірної земельної ділянки може бути лише прийняття рішення органом, в розпорядженні якого вона знаходиться, при цьому просить врахувати практику Верховного Суду, викладену у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 160/11256/19, а також правовий висновок ВП Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі № 712/10864/16-а.

Таким чином, під час прийняття оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не правильно застосував норми матеріального права, зокрема, до даних спірних правовідносин не застосовано ч.ч. 1, 2 ст. 20, абз. 16 ч. 2 ст. 134 та абз. 4 ч. 3 ст. 60 ЗК України, що слугувало прийняттю незаконного та необгрунтованого рішення.

З огляду на те, що не підлягають до задоволення основні позовні вимоги, відповідно не можуть бути задоволенні у похідні вимоги про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0195 площею 0,1700 га з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Львівська обласна прокуратура звертає увагу, що земельна ділянка з кадастровим номером :08:001:0195 площею 0,1700 га відноситься до земель водного фонду, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування, що не було враховано при прийнятті рішення Брюховицькою селищною радою про надання в оренду вказаної земельної ділянки.

Отже, спірна земельна ділянка могла передаватися в оренду, тільки як земельна ділянка водного фонду, оскільки розташована в межах прибережної захисної смуги річки, та лише за результатами проведених земельних торгів з врахуванням містобудівної документації.

Спірна земельна ділянка, яка надана гр. ОСОБА_2 за оскаржуваним рішенням Брюховицької селищної ради № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 22.11.2018, належить та належала до земель водного фонду, щодо яких установлено спеціальний правовий режим (ст.ст. 20, 21 ЗК України та ст. 88 ВК України).

З врахуванням викладеного, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 12.03.2025 залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Домбровського В.Ф., представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Радченко М.І. на підтримку доводів скарги, представника прокуратури Германович Ю.А. та представника відповідача ЛМР Ковели М.В. на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка могла передаватися в оренду тільки як земельна ділянка водного фонду, оскільки на ній розташована річка, прибережна захисна смуга якої захищена законодавством, та лише за результатами проведених земельних торгів з врахуванням містобудівної документації, однак, в порушення вимог земельного та водного законодавства між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 30.11.2020 кадастровий номер :08:001:0195 по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років для сінокосіння та випасання худоби, категорія землі - землі сільськогосподарського призначення.

Судом встановлено, що жодних рішень щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, у якій через наявність річки, повинна бути встановлена межа прибережної захисної смуги - на землі сільськогосподарського призначення місцевою радою не приймалося. Жодної документації Брюховицькою селищною радою, з врахуванням межі прибережної захисної смуги, матеріали справи не містять, тому прийняте рішення Брюховицькою селищною радою №773 від 22.11.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню.

З врахуванням викладеного, суд також задовольнив позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, б/н, від 13.11.2020 площею 0,1700 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :08:001:0195) для сінокосіння та випасання худоби, укладений між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_4 , а також скасував у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0195 площею 0,1700 га з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки та зобов`язав ОСОБА_2 повернути Львівській територіальній громаді земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0195.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

У рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Як зазначалося вище, позов у даній справі прокурор подав до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до, суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Врегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Дійсно, згідно із Законом України «Про органи місцевого самоврядування» Брюховицька селищна рада, а у подальшому її правонаступник - Львівська міська рада уповноважені державою здійснювати відповідні функції щодо охорони та використання земельних ресурсів, які перебувають і є об`єктами права власності Українського народу, тому остання є матеріальним позивачем у справі, при цьому, позовні вимоги стосуються рішення Брюховицької селищної ради та договору оренди земельної ділянки, стороною якого була також Брюховицька селищна рада, правонаступником якої є Львівська міська рада, тому у разі заявлення позову в інтересах Львівської міської ради, могла б мати місце правова конструкція, за якої мало б місце співпадіння позивача та відповідача в одній особі.

За певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 77-83)).

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зауважила, що прокурор оскаржив рішення органу місцевого самоврядування, саме тому визначивши такий відповідачем, при цьому, він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 40)).

Предметом спору в даному випадку є земельна ділянка комунальної власності, межі якої встановлено проектом землеустрою, який затверджений рішенням Брюховицької селищної ради № 773 від 22.11.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » та передана в оренду ОСОБА_2 на підставі рішення Брюховицької селищної ради № 2119 від 23.10.2020.

При зверненні з позовом у цій справі прокурор вказав, що є позивачем, оскільки Львівська міська рада, як правонаступник Брюховицької селищної ради, є одним з відповідачів, рішення якого оскаржується у зв`язку з недотриманням вимог земельного законодавства, при цьому у позовній заяві прокурор навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив орган місцевого самоврядування одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Відтак прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у вказаній справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

В свою чергу, перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог прокурора суддів враховує таке.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

З матеріалів справи встановлено, що 22.11.2018 на підставі заяви ОСОБА_3 Брюховицька селищна рада прийняла рішення № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0195 площею 0,1700 га по АДРЕСА_1 , яка надається в оренду на 49 років для сінокосіння (код 01.08) ОСОБА_3 .

У подальшому, між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 04.01.2019 кадастровий номер :08:001:0195 по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років для сінокосіння.

Однак, відповідно до рішення Брюховицької селищної ради № 2118 «Про припинення договору оренди земельної ділянки за взаємною згодою сторін» від 23.10.2020 припинено дію договору оренди земельної ділянки від 04.01.2019 укладеного між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_3 , яка надавалась для сінокосіння по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :08:001:0195).

Натомість, рішенням Брюховицької селищної ради № 2119 «Про надання в оренду земельної ділянки для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 23.10.2020 земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0195 площею 0,1700 га надано ОСОБА_2 в оренду терміном на 49 років для сінокосіння (код 01.08).

На підставі вказаного рішення, між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 13.11.2020 кадастровий номер :08:001:0195 по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років для сінокосіння та випасання худоби.

Згідно із витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0195, наданим відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 06.11.2020, остання становить 352,67 грн.

Окрім цього, відповідно до п. 2.5 Договору нормативна грошова оцінка ділянки становить 352,67 грн., згідно з п. 4.1 орендна плата за земельну ділянку - 42,32 грн. у рік.

Згідно із листом Львівської міської ради №3801-вих-50263 від 28.04.2023, рішення Брюховицької селищної ради № 773 від 22.11.2018, № 2119 від 23.10.2020 суперечать містобудівному законодавству, зокрема, ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і рішенню Брюховицької селищної ради № 567 від 26.04.2018, яким затверджено містобудівну документацію «Коригування генерального плану смт. Брюховичі», якою передбачено, що функціональне призначення вказаної земельної ділянки є озеленені території загального користування, садівництво, стадіони, спортивні майданчики, озеленені території в санітарно-захисній зоні.

Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 06.11.2018 відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівскій області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0195 у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №10-13-0.2-1875/2-23 від 28.03.2023 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 02.05.2019 на вказану земельну ділянку зареєстровано право комунальної власності за Брюховицькою селищною радою.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» від 12.06.2020 №178-р 20.12.2021 смт. Брюховичі ввійшли у склад Львівської міської територіальної громади (КОАТУУ ).

Колегія суддів звертає увагу, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно правовими актами (ст.3 ЗК України).

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ч.1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) та/або надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення.

Згідно із п. 15 ст. 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Приписами ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва. Земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу (ч.ч.2,3 ст.134 ЗК України).

Колегія суддів виходить з того, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (пункт «є» частини першої статті 19 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 Водного кодексу України (далі - ВК України)).

Згідно із пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів, штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 6062 ЗК України та статтями 1, 8890 ВК України.

Відповідно до частини четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 51 ВК України, у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми. Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою.

Згідно з частиною другою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 135 ЗК України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів. Організатором земельних торгів є фізична або юридична особа власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки, або державний виконавець у разі виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», які уклали з виконавцем земельних торгів договір про проведення земельних торгів.

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Дійсно, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)).

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати, як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71); від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (абзац п`ятий пункту 143), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

Разом з тим, у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації (частина шоста статті 88 ВК України).

Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»).

Різновидом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Апеляційним судом встановлено, що містобудівною документацією, згідно із чинним на момент прийняття оскаржуваного рішення Брюховицької селищної ради № 1547 від 09.07.2020, був Генеральний план смт Брюховичі (а.с. 72).

Коригованим Генеральним планом смт. Брюховичі на земельній ділянці, кадастровий номер :08:001:0195, передбачено озеленені території загального користування, садівництво, стадіони, спортивні майданчики, озеленені території в санітарно-захисній зоні.

На підтвердження вказаної позиції, Львівська міська рада листом № 2401- вих-95182 від 02.08.2023 надала фрагмент Генерального плану смт. Брюховичі в районі розташування земельної ділянки кадастровий номер :08:001:0195. Також, з вказаного фрагменту вбачається, що попри земельну ділянку протікає річка, а сама ділянка розташована на підземному дренажі та його охоронній зоні.

З врахуванням ст. 79 ВК України, річка Брюхівчанка має статус «мала річка».

Окрім цього, відповідно до висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 8747/82-18 від 19.10.2018, на момент складення проекту землеустрою земельна ділянка відносилась до категорії земель 16.00 Землі запасу, що відповідно до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель» (чинного станом на час прийняття рішення) є земельними ділянками кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам.

Водночас, у п. 6 Висновку зазначена наявність обмежень на земельній ділянці, зокрема, 05.02 - 0,1700 га., вид обмеження - прибережні захисні смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах: площа земельної ділянки, на яку поширюється обмеження: 0,1700 га, підстава: постанова Кабінету Міністрів України № 502 від 13.05.1996 «Про затвердження Порядку користування землями водного фонду», строк дії - безстроково.

У статті 88 ВК України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів.

Згідно із абз. 4 ч. 3 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського і внутрішнього водного транспорту.

У п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 502 від 13.05.1996 «Про затвердження Порядку користування землями водного фонду» зазначено, що у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам (далі юридичні та фізичні особи) для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення, з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

З аналізу вищезазначених норм законодавства можна зробити висновок, що прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів, необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Під час виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 , у відповідь на звернення ТОВ «Галгеокадастр», Державне агентство водних ресурсів України листом від 16.07.2018 за № 688/28/30-18 повідомило, що в матеріалах проекту відсутня інформація щодо віднесення запроектованої до відведення земельної ділянки до земель водного фонду, відтак погодження проекту землеустрою в яких земельну ділянку не віднесено до земель водного фонду, не належить до компетенції Держводагенства (т. 1 а.с. 170).

З врахуванням наведеного, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що земельна ділянка :08:001:0195 площею 0,1700 га відноситься до земель водного фонду, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування, оскільки, як зазначено вище, у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації, при цьому спірна земельна ділянка за категорією належить до земель сільськогосподарського призначення, а за видом цільового призначення 01.08 - для сінокосіння і випасання худоби, при цьому прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель.

В свою чергу, у п. 6.1.1. Договору сторонами обумовлено вид обмеження - прибережні захисні смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах: площа земельної ділянки, на яку поширюється обмеження: 0,1700 га, підстава: постанова Кабінету Міністрів України № 502 від 13.05.1996 «Про затвердження Порядку користування землями водного фонду», строк дії - безстроково.

Враховуючи наведене, сторонами договору враховано прибережну захисну смугу, а також її площу у контексті усієї цілісної земельної ділянки, яка передана в оренду, при цьому орендар погодився із обмеженнями щодо використання відповідної земельної ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про задоволення позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Брюховицької селищної ради № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 22.11.2018, а також похідних від цієї вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, б/н, від 13.11.2020 площею 0,1700 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :08:001:0195) для сінокосіння та випасання худоби, укладений між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_2 , скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0195 площею 0,1700 га з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки, зобов`язання ОСОБА_2 повернути Львівській територіальній громаді земельну ділянку кадастровий номер :08:001:0195, відтак, зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки відмовити повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного судового рішення з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відтак на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України з Галицької окружної прокуратури міста Львова на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 18168 гривень 00 копійок судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з Галицької окружної прокуратури міста Львова на користь ОСОБА_2 18168 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят вісім) гривень 00 копійок судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 січня 2026 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк