Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3790/25 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 11 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Шалоти К.В.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/3790/25 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дамарт-Хаус», ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про зобов`язання звільнити нежитлові приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у якому просив: зобов`язати ТОВ «Дамарт-Хаус» звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити ТОВ «Дамарт-Хаус» користуватися вказаним приміщенням, після його звільнення; зобов`язати ОСОБА_2 звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_2 користуватися вказаним приміщенням, після його звільнення; судові витрати стягнути з відповідачів. В обґрунтування позовних вимог вказував, що йому та його матері ОСОБА_3 на праві власності належить по 1/2 частини кожному нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту набуття права власності на зазначене нежитлове приміщення фізичного доступу до нього позивач не має, оскільки ОСОБА_2 відмовився його звільняти. 18.12.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.М. проводились виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі наступних судових рішень: рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 у цивільній справі №296/235/23, яким усунуто позивачу перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000, за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлові приміщення цокольного поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 заг. площею 59,1 кв.м) шляхом покладення на ОСОБА_2 обов`язку надати фактичний доступ до указаного приміщення та звільнити дане приміщення від належного останньому рухомого майна, постанови Житомирського апеляційного суду від 22.11.2023 у справі №296/235/23, постанови Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №296/235/23 від 30.09.2024. 18.12.2024 приватним виконавцем було складено акт, яким зафіксовано невиконання вищезазначених рішень судів. Під час проведення виконавчих дій ОСОБА_2 надав приватному виконавцю договір оренди нежитлового приміщення від 19.10.2022, укладений з в.о. директора ТОВ «Дамарт-Хаус» Олегом Бриленко. Предметом даного договору - здача ОСОБА_2 25 м.кв. приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначав, що в цей час нерухоме майно перебувало під арештом Богунського відділу ДВС, що виключало можливість укладати будь-які угоди стосовно вказаного нежитлового приміщення. Вказував, що ОСОБА_2 отримував у банківських установах кредити та не повертав їх. Під вказані кредити він передав в іпотеку вказане офісне приміщення. Не виконавши свої грошові зобов`язання, відповідні банки подали виконавчі листи до державної виконавчої служби України на виконання, яка, у свою чергу, передала 1/2 частини вказаного офісу на реалізацію Державному підприємств «СЄТАМ».

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити ОСОБА_2 користуватися вказаним приміщенням після його звільнення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Дамарт-Хаус». Ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме зобов`язати ТОВ «Дамарт-Хаус» звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; Заборонити ТОВ «Дамарт-Хаус» користуватися вказаним приміщенням після його звільнення. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у рішенні суду першої інстанції зазначено, що «позивачем не надано суду належних та достовірних доказів про те, що перешкоди в користуванні майном [...] чиняться саме ТОВ «Дамарт-Хаус». Однак, зазначене судом, суперечить матеріалам справи, які містять такі ключові докази: Акт державного виконавця від 18.12.2024, в якому чітко зафіксовано, що «в приміщенні знаходяться майно та речі орендаторів, які відмовляються його звільняти». Цей акт безпосередньо підтверджує факт знаходження майна ТОВ «Дамарт-Хаус» у спірному приміщенні та відмову його представників звільнити приміщення. Витяг з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Дамарт-Хаус», який беззаперечно підтверджує, що місцезнаходженням (юридичною адресою) товариства є: м. Житомир, вул. Рильського, 3 оф.1, з 29.08.2018 року. Адже, даний будинок є житловим з єдиним нежитловим приміщенням (офісом) у цокольному поверху. Ця обставина є прямим доказом того, що товариство фактично використовує це приміщення для своєї діяльності та офіційно це визнає, шляхом особистої реєстрації таких даних у ЄДРПОУ. Договір оренди від 19.10.2022, укладений між ОСОБА_2 та в.о. директора ТОВ «Дамарт-Хаус» ОСОБА_4 , предметом якого є саме спірне приміщення. Хоча суд і вважає цей договір недостатнім доказом самого факту користування, він є беззаперечним підтвердженням правової основи, на якій товариство та його майно знаходяться в спірному приміщенні. 13.06.2025 до суду першої інстанції було подано заяву про розгляд справи без участі, у якій було зазначено наступне: «Надсилаю суду два відео файли, з записами здійсненими 18.12.2024, які були проведені під час вчинення виконавчих дій приватним виконавцем Дідківським А.С. (копія акту у матеріалах справи), якими зафіксовано факт невиконання попереднього судового рішення у справі №296/235/23 (копія рішення у матеріалах справи), адже ОСОБА_2 , під час проведення виконавчих дій, знаходився у моєму нежитловому приміщенні, надав приватному виконавцю - договір оренди нежитлового приміщення датований 19.10.2022, нібито укладений з в.о. директора ТОВ «Дамарт-Хаус» Олегом Бриленко. Предметом даного договору було здача ОСОБА_2 - 25 м.кв. нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: м.Житомир, вул. Рильського, 3, яке йому не належало. На вказаних відео зафіксовано знаходження трьох представників ТОВ «Дамарт-Хаус» у моєму нежитловому приміщенні та іншого їх рухомого майна у ньому. Вказані дії свідчать про наміри останніх окупувати неналежне їм нерухоме майно, не сплачувати за його оренду та комунальні послуги. Згідно договору дарування частини приміщення від 18.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. ОСОБА_5 подарувала мені 1/2 ід. частини нежитлового приміщення, площею 59,1 м.кв. по АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_2 не міг вказувати у п.2.2 Договору оренди нежитлового приміщення від 19.10.2022, що об`єкт оренди належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. 29 листопада 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за №4537. Адже, відповідний державний реєстр вже не містив таких даних через перехід власності на 1/2 частину офісу до ОСОБА_1 , що позбавляло можливості ОСОБА_2 укладати будь-які договори щодо вказаного нерухомого майна, без згоди позивача. Реалізація іншої 1/2 частину офісу відбулась примусово, через прилюдні торги, що підтверджується Протоколом №569739 проведення електронного аукціону (торгів) від 23.05.2022. Вказану 1/2 частину офісу придбала мати позивача ОСОБА_3 » Вказаними відеозаписами, які було додано до суду першої інстанції, згідно заяви про розгляд справи без участі від 13.06.2025 зафіксовано знаходження представників ТОВ «Дамарт-Хаус» у спірному приміщенні та їх відмову звільнити його. Ці відео докази є прямим підтвердженням того, що саме це товариство створює перешкоди у здійсненні позивачем права користування своїм нерухомим майном. Суд першої інстанції, посилаючись на відсутність «акту прийому передачі майна», проігнорував системну оцінку всіх доказів, у їх сукупності, що прямо суперечить вимогам статті 89 ЦПК України. Наявність акту приватного виконавця, відеозаписів, договору оренди та даних про реєстрацію юридичної адреси, з місцезнаходженням приміщення є більш ніж достатньою доказовою базою для встановлення факту незаконного користування приміщенням ТОВ ««Дамарт-Хаус». Реєстрація ТОВ «Дамарт-Хаус» за адресою належного позивачу нерухомого майна, теж не була оцінена судом та відображена у судовому рішенні. Суд неправильно застосував принцип розподілу тягаря доказування, поклавши на позивача неможливе, тягар доведення фактів, які мають бути встановлені судом. Вимога суду про надання додаткових доказів «використання майна даним відповідачем» не враховує, що: факт знаходження майна товариства в приміщенні вже встановлений актом приватного виконавця; відмова представників товариства звільнити приміщення зафіксована на відео; товариство офіційно зареєстроване за цією самою адресою, що і приміщення позивача. Ці докази створюють переконливу картину, яка відповідає стандарту «балансу вірогідностей», встановленому практикою Верховного Суду та ЄСПЛ. Рішенням Богунського районного суду від 05.06.2023 по справі №296/235/23 (яке набрало законної сили) було встановлено факт незаконного утримання приміщення ОСОБА_2 та створення ним перешкод у користуванні. Договір оренди з ТОВ «Дамарт-Хаус» був укладений саме в період, коли ОСОБА_2 незаконно утримував приміщення, що свідчить про спільні дії відповідачів щодо ускладнення доступу співвласників до їх майна.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Дамарт-Хаус», тому в іншій частині на законність та обґрунтованість судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини приміщення від 18.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за №857, на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частина нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

25 жовтня 2022 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., відповідно до ст.ст. 51, 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі Акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, складеного ОСОБА_6 , головним державним виконавцем Богунського відділу ДВС у місті Житомирі 25.05.2022 року (торги відбулися 04 лютого 2022 року протокол №569739) посвідчено, що ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з 1/2 ід. частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , реквізити документа, що підтверджує право власності - договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І., яке придбане ОСОБА_3 , та яке раніше належало ОСОБА_2 на підставі вказаних вище документів. Зазначене підтверджується свідоцтвом, зареєстрованим в реєстрі за №6900, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

За змістом обох витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 та спірне нежитлове приміщення складається з приміщень цокольного поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 заг. площею 59,1 кв.м.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 у цивільній справі №296/235/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, позовну заяву задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні нежитловим приміщенням, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000, за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлові приміщення цокольного поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 заг. площею 59,1 кв.м) шляхом покладення на ОСОБА_2 обов`язку надати фактичний доступ до указаного приміщення та звільнити дане приміщення від належного останньому рухомого майна.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.11.2023 у справі №296/235/23 рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 року залишено без змін .

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №296/235/23 від 30.09.2024 касаційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.06.2023 та постанову Житомирського апеляційного суду від 22.11.2023 залишено без змін, поновлено виконання рішення суду першої інстанції.

18 грудня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.М. було складено акт, яким було зафіксовано невиконання вищезазначених рішень судів, зокрема зазначено, що рішення суду не виконано, в приміщенні знаходяться майно та речі орендаторів, які відмовляються його звільняти. На вимогу виконавця надати договір оренди боржник та треті особи відмовились його надати.

18 грудня 2024 року ОСОБА_2 складені заперечення до акту, в яких останній зазначив, що рішення суду виконав в повному обсязі, надав доступ до приміщення, передав ключ від вхідних дверей, майно, що належить ОСОБА_2 в приміщенні відсутнє.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Дамарт-Хаус», суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та достовірних доказів про те, що перешкоди в користуванні майном розташованим за адресою: АДРЕСА_1 чиняться саме ТОВ «Дамарт-Хаус». Зокрема відсутні докази про використання майна даним відповідачем та недопущення позивача представниками ТОВ «Дамарт-Хаус» до належного позивачу майна. Наявність лише договору оренди, не вказує про те, що вказана юридична особа використовує майно за умовами договору оренди, матеріали справи не містять акту прийому передачі майна, або інших доказів про користування майном.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

За положеннями статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як на підставі для задоволення позову в частині позовних вимог до відповідача ТОВ «Дамарт-Хаус», позивач послався на договір оренди нежилого приміщення, який укладений між ТОВ «Дамарт-Хаус» та ОСОБА_2 , 19.10.2022 року.

У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 793 ЦК України ( в редакції на час укладення договору оренди передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди ( їх окремої частини) укладається в письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди ( їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі. Якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

У ст. 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі».

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Встановлено, що 19 жовтня 2022 року ОСОБА_2 (орендодавець) з однієї сторони та ТОВ «Дамарт-Хаус» в особі в.о. директора Бриленка О.Г. (орендар) уклали договір оренди нежилого приміщення ( далі Договір).

Згідно п.2.2 Договору об`єктом оренди є: нежитлове приміщення площею 25 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та інженерні мережі, якими це приміщення обладнане.

В п.2.2 Договору зазначено, що об`єкт оренди належить орендодавцю на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І., 29 листопада 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за №4537.

Орендодавець свідчить, що об`єкт оренди до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, не переданий як внесок до Статутного капіталу та іншої юридичної особи, іншим способом не відчужений, під податковою заставою не перебуває п.2.3 Договору).

Згідно п.12.2 Договору строк дії договору становить 35 місяців.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що станом на 19 жовтня 2022 року власниками нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 , який 25 кв.м.. спірного приміщення передав в оренду ТОВ «Дамарт-Хаус».

Відтак, ОСОБА_2 станом на 19.10.2022 не мав правових підстав для передачі нежитлового приміщення площею 25 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в оренду ТОВ «Дамарт-Хаус», оскільки не був його власником.

18 грудня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.М. було складено акт, яким було зафіксовано невиконання вищезазначених рішень судів, зокрема зазначено, що рішення суду не виконано, в приміщенні знаходяться майно та речі орендаторів, які відмовляються його звільняти. На вимогу виконавця надати договір оренди боржник та треті особи відмовились його надати.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до витягу ЄДРПОУ місцезнаходження ( юридична адреса) ТОВ «Дамарт-Хаус» є : м. Житомир, вул. Рильського, 3, тобто та ж адреса, за якою знаходиться і нерухоме майно, власником якого є ОСОБА_1 .

Оскільки приватним виконавець виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.М. було складено акт, яким було зафіксовано невиконання рішень судів, зокрема зазначено, що рішення суду не виконано, в приміщенні знаходяться майно та речі орендаторів які відмовляються його звільняти, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Дамарт-Хаус», як орендаря про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

Отже, наведені докази в їх сукупності підтверджують, що ТОВ ««Дамарт-Хаус» чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним нерухомим майном.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом наведеної норми закону судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право особи.

Оскільки позовні вимоги, що заборони ТОВ ««Дамарт-Хаус» користуватися нерухомим майном нежитловим приміщенням, після його звільнення стосуються майбутнього періоду, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Дамарт-Хаус» слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За звернення до суду із позовною заявою ОСОБА_1 сплатив 2422,40 грн судового збору за 2 вимоги немайнового характеру (по 1211,20 грн), згідно квитанції від 19.03.2025 року.

Рішення суду першої інстанції оскаржувалося в частині відмови у задоволення позову до ТОВ «Дамарт-Хаус» .

Судом апеляційної інстанції позовна вимога ОСОБА_1 до ТОВ ««Дамарт-Хаус» задоволена частково, відтак, із ТОВ «Дамарт-Хаус» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Згідно ч.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За звернення до суду із апеляційної скаргою ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору, згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 .

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Отже, із ТОВ «Дамарт-Хаус» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1816,80 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дамарт-Хаус» скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дамарт-Хаус», третя особа ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном, зобов`язання звільнити нежитлові приміщення задовольнити частково.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Дамарт-Хаус» звільнити нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дамарт-Хаус» на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дамарт-Хаус» на користь держави 1816, 80 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Головуючий

Судді