Номер провадження: 22-ц/813/4269/26
Справа № 523/1490/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року, постановленого під головуванням судді Далеко К.О., повний текст рішення складений 25 листопада 2024 року, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року, товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» (далі ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал») звернулося до суду з позовомдо ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 4 716,51 грн. та судові витрати у розмірі 3 028 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 13.09.2023 року Приморським районним судом м. Одеси був прийнятий наказ № 522/17366/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІНФОКС» заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в сумі 6325,38 грн. Проте, 09.11.2023 року Приморським районним судом м. Одеси було задоволено заяву боржника ОСОБА_1 , зазначений наказ скасовано з підстав того, що заявник не погоджується з ним, тому як нарахування проводилися без урахування показників лічильника, а також того що вона є інвалідом другої групи. Також в ухвалі зазначено про те, що вбачається спір про право та роз`яснено стягувачу про можливість розглянути визначені вимоги у порядку позовного провадження. Відповідач є споживачем філії «Інфоксводоканал», що підтверджується оформленим особовим рахунком за № НОМЕР_1 . Позивач надавав послуги водопостачання та водовідведення відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , за які він у відповідності з п. 5 ч. 47 Правил повинен був своєчасно розрахуватись шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок водоканалу встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені договором. Нарахування відповідачу за надані послуги здійснювались відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25.02.2010 року та затверджених тарифів, а відповідач в свою чергу користувався такими послугами. ОСОБА_1 плату за надані послуги сплачував не в повному обсязі, внаслідок чого, утворилась заборгованість у розмірі 4716,51 грн. за період з 01.04.2022 року по 30.11.2023 року, що підтверджується розрахунком суми боргу.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року позов ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 4 716 грн. 51 коп. за період з 01.04.2022 року по 30.11.2023 року.

На заочне рішення суду, ОСОБА_1 09 травня 2025 року подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2025 року апеляційна скарга ОСОБА_1 повернута, у зв`язку з її передчасним поданням, так як ОСОБА_1 не зверталася до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення суду.

01 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення суду, яка ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 30 липня 2025 року залишена без задоволення.

На заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси 30 липня 2025 року, ухвалити нове рішення, в якому відмовити в позовних вимогах ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» були нараховані значні суми, які не відповідають фактичним об`ємам використання, а за фактично використану воду ОСОБА_1 сплатила грошові кошти в повному обсязі. Також суд не взяв до уваги, що за період з 01.04.2022 року по 01.08.2023 року ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» зробив нарахування за воду в квартирі, в якій ніхто не проживав.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

З урахуванням того, що ухвала Пересипського районного суду м. Одеси від 30 липня 2025 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення суду, яка ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 30 липня 2025 року залишена без задоволення одночасно оскаржена ОСОБА_1 з заочним рішенням суду, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги на заперечення на ухвалу суду, яка оскарженню окремо від рішення суду не підлягає.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

За положеннями ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

Відповідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд враховуючи, що ціна позову в даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дійшов висновку, що зазначена справа відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, може розглядатися в порядку спрощеного провадження та не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 26 травня 2023 року між ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» та ОСОБА_1 була укладена заява-приєднання № 4008061/20230526/С8 до індивідуального договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення. Також було оформлено особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно умов вищевказаного договору, Водоканал зобов`язаний забезпечити своєчасне та відповідної якості надання Послуг згідно із чинним законодавством та умовами Договору, а Споживач своєчасно в установлений Договором термін, оплачувати надані послуги.

ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» здійснює послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи, зокрема копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_1 плату за надані ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» не сплачує, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість у розмірі 4716,51 грн. за період з 01 квітня 2022 року по 30 листопада 2023 рік, що підтверджується обґрунтованим розрахунком суми боргу.

13 вересня 2023 року Приморським районним судом м. Одеси винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» в сумі 6325,38 грн. та судові витрати.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2023 року судовий наказ був скасований.

Задовольняючи позов ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал», суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

У частині першій та другій Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; виконавцем відповідно до Закону є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21.07.2005р. №630 (далі - Правила) Водоканал надавав послуги водопостачання та водовідведення відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , за які вона у відповідності з п.п. 20, 21, 30 Правил повинна була своєчасно розраховуватись шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок Водоканалу.

У відповідності до ст.ст. 67, 68, 162 ЖК України, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. №2189-VIII, п.п. 20, 30 Правил, на споживача комунальних послуг покладено обов`язок щомісячної їх оплати. Однак, в порушення наведених норм права, відповідач не сплачує у добровільному порядку заборгованість за надані послуги.

Відповідно до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Судом вірно встановлено, що нарахування відповідачу за надані послуги здійснювалося:

- з 01.04.2022 року по 27.06.2023 року за нормою водоспоживання на 1 особу, із урахуванням показників комерційного приладу обліку, який встановлений у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та фіксованої щомісячної плати за абонентське обслуговування в сумі 36,21 грн.

- з 27.06.2023 року згідно показників приладу обліку абонента, приладу комерційного обліку, що враховує споживання будинку та щомісячної плати за абонентське обслуговування.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 4 716 грн. 51 коп.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» були нараховані значні суми, які не відповідають фактичним об`ємам використання, а за фактично використану воду ОСОБА_1 сплатила грошові кошти в повному обсязі, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки ОСОБА_1 є споживачем наданих ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» послуг, а тому саме ОСОБА_1 несе відповідальність за їх оплату, тому сума заборгованості за надані послуги підлягає стягненню.

Доводи про те, що суд не взяв до уваги, що за період з 01.04.2022 року по 01.08.2023 року ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» зробив нарахування за воду в квартирі, в якій ніхто не проживав, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 з заявою в житлово-експлуатаційну організацію про відключення холодної і гарячої води та опломбування запірних вентилів із зазначенням періоду тимчасової відсутності не зверталася та вважає, що нарахована сума заборгованості підтверджується наданими позивачем доказами та розрахунками і не спростована відповідачем.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 353 ЦПК України, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на заперечення на ухвалу суду, яка оскарженню окремо від рішення суду не підлягає, оскільки вважає, що ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2025 року, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права та скасуванню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 січня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда