ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року місто Київ

Справа № 361/13245/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5388/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2025 року про повернення позовної заяви (у складі судді Ведмідь Н.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про переоформлення свідоцтва про право власності на житло

ВСТАНОВИВ

До Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про переоформлення свідоцтва про право власності на житло.

Як убачається із змісту позовної заяви, предмет спору становлять вимоги, відповідно до яких позивач просить: зобов`язати відповідача переоформити свідоцтво про право власності на житло від 31.07.1998 у відповідності до заяви позивача на приватизацію від 14.07.1998, де зокрема вказано, що вона являється власником квартири і квартира має спільну часткову власність.

На підтвердження права власності на нерухоме майно позивач надає заяву від ОСОБА_2 адресовану керівнику органу приватизації від 14.07.1998 та свідоцтво про право на житло від 31.07.1998, зі змісту якого керівник органу приватизації фонду комунального майна Броварського міськвиконкому видав відповідне свідоцтво в якому посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної, спільно (сумісної або часткової) власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Броварський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 01 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про переоформлення свідоцтва про право власності на житло - визнав неподаною та повернув позивачеві.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 08 грудня 2025 року безпосередньо до Київського апеляційного суду подала апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не усунення нею недоліків, визначених ухвалою від 21 листопада 2025 року, чим фактично обмежив її доступ до суду відмовивши у розгляді позову по суті.

Київський апеляційний суд ухвалою від 26 грудня 2025 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, а іншою ухвалою - призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви не відповідає з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунула недоліки заяви, які визначені в ухвалі суду від 21 листопада 2025 року, а саме відповідно до норм ст. 175 ЦПК України позивачу необхідно було викласти свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування саме до вимоги щодо переоформлення свідоцтва про право власності на житло, викласти обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд вказував, що зі змісту позовної заяви та викладених позовних вимог позивачем не вказано в чому полягає порушене, невизнане або оспорюване її право. Враховуючи ту обставину, що в свідоцтві по право власності на житло від 31.07.1998 визначена графа щодо права власності, а саме вказано: квартира, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Окрім цього, суд зазначав, що позовна заява не містить: 1) відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 2) переліку документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 3) попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 4) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Проте колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У кожній справі за змістом обґрунтування позову та наданих позивачем пояснень суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах сформульованих ним позовних вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц та від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про те, що зі змісту позовної заяви та викладених позовних вимог позивачем не вказано в чому полягає порушене, невизнане або оспорюване її право.

Так, зі змісту позовної заяви можна встановити, що позивачка вбачає порушення свого права в тому, що свідоцтво про право власності на житло від 31.07.1998 написане не правильно, оскільки з нього неможливо визначити хто є власником квартири і конкретний вид такої власності (сумісна або часткова). Указана обставина, на думку позивачки, призвела до того, що «ЖЕК 5» підписав із нею договір № 233 від 26.02.2020, хоча насправді договір укладений через уповноважену від відповідача особу і цим «рейдерським способом захопив її квартиру». Позивачка вважає, що для відновлення її прав на квартиру необхідно переоформити спірне свідоцтво про право власності, у якому має бути вказано, що лише вона є власником квартири.

Таким чином, позивачка виклала обставини, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги та визначилася зі змістом позовних вимог, зокрема способом захисту своїх прав та інтересів, а тому саме таким обставинам суд має надати оцінку при розгляді справи по суті.

Установлення судом відсутності порушеного, невизнаного або оспорюваного право позивачки може бути підставою для відмови в задоволенні позову через його необґрунтованість, проте не є підставою для залишення позовної заяви без руху.

Інші визначені судом недоліки позовної заяви, зокрема щодо не зазначення в позовній заяві відомостей, передбачених пунктами 6, 8-10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, є частково безпідставними та становлять надмірний формалізм з боку суду, оскільки необґрунтовано обмежують право позивачки на доступ до суду.

Так, відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору зазначають лише якщо такі проводилися, водночас їх не зазначення не перешкоджає прийняттю та розгляду позовної заяви.

Позовна заява містить перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви. Водночас не зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою та не зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, не становить перешкод у судовому розгляді позову по суті.

Не зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи також не становить перешкод у судовому розгляді позову по суті, а в подальшому може бути підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).

Зрештою, підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав так само не свідчить про неможливість прийняття та розгляд позову по суті, оскільки суд самостійно може перевірити вказану обставину через ЄДРСР, сайт «Судова влада України» та відомості АСДС. Водночас у позовній заяві вказано, що позивач жодного разу не розглядала в суді вказаний позов (а. с. 18), що можна вважати таким підтвердженням.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що позивачкою у позовній заяві було визначено предмет та спосіб захисту порушеного, на її думку, права, викладено обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а також надано докази на їх підтвердження, що свідчить про відповідність позовної заяви основним вимогам статей 175 та 177 ЦПК України. Виявлені судом першої інстанції недоліки не перешкоджали відкриттю провадження у справі та могли бути оцінені судом під час розгляду справи по суті. Установлення ж судом першої інстанції відсутності порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивачки, так само як і оцінка обґрунтованості обраного способу захисту, є питаннями, що підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті, а не на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала про повернення позовної заяви позивачеві постановлена з порушенням норм процесуального права та ґрунтується на надмірно формальному підході до оцінки змісту позовної заяви, що призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2025 року про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2025 року про повернення позовної заяви - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова