Справа № 646/127/26
№ провадження 2-д/646/2/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року м.Харків

Суддя Основ`янського районного суду міста Харкова Демченко І.М., розглянувши матеріали доручення словенського суду про вручення судових документів, -

У С Т А Н О В И В :

08.01.2026 до Основ`янського районного суду міста Харкова з Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшло доручення Окружного суду м.Любляни про вручення документів представнику ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНСТАНТ ЛІДЕР ХХІ».

Відповідно до п. 3.1 розділу ІІІ «Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 №1092/5/54, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.07.2008 за №573/15264, доручення іноземного компетентного органу про вручення документів, про отримання доказів, про виконання інших процесуальних дій виконуються відповідно до чинного законодавства України з урахуванням положень міжнародного договору України, на підставі якого воно надійшло.

Частиною першою статті 500 ЦПК України визначено, суди України виконують доручення іноземних судів про надання правової допомоги щодо вручення викликів до суду чи інших документів, допиту сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, переданих їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - дипломатичними каналами.

Пунктом 2 частини 2 статті 500 ЦПК України передбачено, що судове доручення не приймається до виконання, у разі якщо воно не належить до юрисдикції цього суду.

Частиною 1 ст.19 ЦПК України встановлені критерії справ, які підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. До них відносяться справи, що виникають з цивільних, земельних трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ГПК України суд виконує доручення іноземних судів щодо надання правової допомоги - вручення викликів до суду чи інших документів, допит сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, передані їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо його не укладено, - дипломатичними каналами.

Виконуючи вимоги ч. 2 ст. 500 ЦПК України, суд зобов`язаний перевірити чи належить судове доручення до юрисдикції цього суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Положення щодо виконання в Україні судових доручень іноземних судів встановлено ст. 369 ГПК України. Тобто приписами ст. 500 ЦПК України та 369 ГПК України встановлено необхідність дотримання правил щодо юрисдикції, порушення якої унеможливлює виконання судового доручення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (див. mutatis рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) 21.02.1975, заява № 4451/70). «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutandis рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 16.06.2001 заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосуванні п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the U Kingdom) від 28.05.1985, заява № 8225/78.

Відповідно до п. 1.3. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 № 1092/5/54 (який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.07.2008 за № 573/15264), компетентний орган - суд чи інший орган, до компетенції якого належить складання чи виконання доручення про надання міжнародної правової допомоги в цивільних справах.

Цивільна справа (для розділів II-III, VI-VIII Інструкції) - справа, що розглядається судом за правилами цивільного, господарського або адміністративного судочинства, а також справа щодо цивільних, сімейних, трудових, господарських правовідносин, яка розглядається іншими компетентними органами.

Згідно з п. 1.6. вказаної Інструкції реалізація міжнародних договорів України з питань міжнародної правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень здійснюється у межах компетенції Міністерством юстиції України безпосередньо та через міжрегіональні управління Міністерства юстиції України (далі - міжрегіональне управління), місцевими судами України (далі - суди України), а у відповідних випадках - іншими органами державної влади.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.02.2016 № 1402-VIII, місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом.

Місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом.

Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що справи, які виникають із господарських правовідносин, а також питання про вчинення процесуальних дій, які пов`язані із розглядом таких справ, мають розглядатися місцевими господарськими судами. Зокрема, в ГПК викладені спеціальні норми щодо порядку виконання місцевими господарськими судами доручень іноземних судів.

Такий підхід узгоджується, в тому числі, з положеннями Інструкції № 1092/5/54, в якій вказано, що вручення документів здійснюється у межах компетенції місцевими судами, до яких згідно ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» належать і місцеві господарські суди.

У судовому дорученні Окружного суду м.Любляни вказується, що спір виник у господарській справі між ТОВ «КОНСТАНТ ЛІДЕР ХХІ» та Druzba za upravljanje terjatev bank, d.d., щодо виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, який укладено між двома суб`єктами господарювання, внаслідок чого має характер господарського спору, що підтверджено також копією позовної заяви, долученої до матеріалів судового доручення.

Таким чином, ця справа про виконання судового доручення не виникає з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових правовідносин, а виникає із правовідносин у зв`язку із господарською діяльністю.

Отже, судове доручення про вручення документів не належить до цивільного судочинства, а значить і до юрисдикції загального місцевого суду, зокрема, Основ`янського районного суду міста Харкова.

За таких умов, судове доручення підлягає поверненню до Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України для направлення його для виконання до належного суду, оскільки вбачається порушення правил визначення юрисдикції суду.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 19, ст. 500 ЦПК України, Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 року № 1092/5/54, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.07. 2008 року за № 573/15264, суддя

П О С Т А Н О В И В :

У прийнятті доручення Окружного суду м.Любляни про вручення документів представнику ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОНСТАНТ ЛІДЕР ХХІ» - відмовити.

Матеріали доручення з доданими документами повернути до Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Ухвала може бути оскаржена повністю або частково учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 12.01.2026.

Суддя І.М.Демченко