УХВАЛА

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 554/10397/16-ц

провадження № 14-138цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л.Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н.С., Стрелець Т. Г., Ткача І.В., ТкачукаО. С., УркевичаВ. Ю.,Шевцової Н. В.

розглянула справу за позовом першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури до Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Полтавської міської ради, Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури, про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 02 травня 2024 року, постановлене суддею Гольник Л. В., та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

УСТАНОВИЛА:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2016 року перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_1 , у якому просив:

- визнати недійсним та скасувати рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617, яким ОСОБА_1 отримала дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у місті Полтаві ради від 24 грудня 2008 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617;

- визнати недійсним та скасувати рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 24 березня 2009 року за № 129, яким затверджено проєкт відведення та передано у власність ОСОБА_1 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у місті Полтаві ради від 26 березня 2009 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрського районної у місті Полтаві ради від 24 березня 2009 року № 129;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 травня 2009 року серії ЯИ № 517559;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку в АДРЕСА_1 площею 1 000 кв. м з кадастровим номером :15:017:0025 вартістю 109 877,00 грн.

2. Позов мотивував тим, що в процесі перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради прокуратура встановила порушення вимог Земельного кодексу України (далі - ЗК України) під час розпорядження землями парку «Перемога» у місті Полтаві.

3. Послався на те, що за результатами розслідування, проведеного щодо завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України (далі - КК України), слідство установило, що він ( ОСОБА_3 ) упродовж 2009-2010 років незаконно погодив висновки про погодження проєктів землеустрою щодо надання у власність 17 земельних ділянок на території заповідного парку-пам`ятника садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога».

4. Зазначив, що ОСОБА_1 незаконно погодила та отримала у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану під об`єктом природно-заповідного фонду - заповідного парку-пам`ятника садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» у місті Полтаві.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

5. Октябрський районний суд міста Полтави рішенням від 02 травня 2024 року позов першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури задовольнив.

Визнав недійсним та скасував рішення Виконавчого комітету Октябрської (нині Шевченківської) районної у місті Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617, яким ОСОБА_1 отримала дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнав недійсним та скасував рішення сесії Октябрської (нині Шевченківської) районної у місті Полтаві ради від 24 грудня 2008 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617.

Визнав недійсним та скасував рішення Виконавчого комітету Октябрської (нині Шевченківської) районної у місті Полтаві ради від 24 березня 2009 року за № 129, яким затверджено проєкт відведення та передано у власність ОСОБА_1 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнав недійсним та скасував рішення сесії Октябрської (нині Шевченківської) районної у місті Полтаві ради від 26 березня 2009 року про затвердження рішення Виконавчого комітету Октябрського районної у місті Полтаві ради від 24 березня 2009 року № 129.

Визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 травня 2009 року серії ЯИ № 517559.

Повернув територіальній громаді міста Полтави земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м з кадастровим номером :15:017:0025.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

6. Полтавський апеляційний суд постановою від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Скасував рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 02 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянки та ухвалив в цій частині нове судове рішення - про відмову в задоволенні зазначених вимог.

Решту рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 02 травня 2024 року залишив без змін.

7. У цілому погодившись із висновками місцевого суду про необхідність повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Полтави, апеляційний суд керувався тим, що спірна земельна ділянка, яка розташована в межах парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога», належить до земель природно-заповідного фонду. Верховна Рада України не погодила припинення права комунальної власності на землі парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» у місті Полтаві. Тому ця земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність фізичній особі.

8. Водночас наголосив, що ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.

9. Зазначив, що, задовольняючи позов у частині визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, місцевий суд не врахував, що оскаржені рішення органів місцевого самоврядування не стосуються ОСОБА_1 як останнього набувача земельної ділянки, а задоволення вимог прокурора про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, на підставі яких земельну ділянку було оформлено за ОСОБА_1 , не приведе до відновлення порушеного права територіальної громади міста Полтави. Тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

10. Виснував, що із цих же підстав немає потреби у вирішенні питань про належність права власності на земельну ділянку та про усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

11. Рішенням від 24 грудня 1970 року № 555 Виконавчий комітет Полтавської міської ради депутатів трудящих затвердив та взяв під охорону, зокрема, пам`ятку природи місцевого значення - парк «Перемога» площею 10 га на АДРЕСА_2 .

12. Рішенням від 20 червня 1984 року № 242 «Про віднесення пам`яток природи місцевого значення за категоріями згідно нової класифікації та затвердження нововиявлених заповідних територій і природних об`єктів» Полтавська обласна рада депутатів трудящих віднесла пам`ятки природи місцевого значення до категорії парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, до якої згідно з додатком 2 до зазначеного рішення входить парк «Перемога», розташований на

АДРЕСА_2. 13 . Рішенням від 22 листопада 1984 року Виконавчий комітет Полтавської обласної ради № 453 затвердив межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, згідно з яким парк «Перемога» віднесено до парку-пам`ятки садового-паркового мистецтва місцевого значення площею 30,9 га.

14. 27 травня 2001 року дирекція міського парку культури та відпочинку взяла на себе охоронне зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження парку пам`ятки садово-паркового мистецтва - парку «Перемога» загальною площею 30,9 га відповідно до рішення Виконавчого комітету Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 24 грудня 1970 року № 555 у межах міста Полтави.

15. Рішенням від 08 грудня 2011 року XVI сесія Полтавської міської ради VI скликання затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_2 та оформила в постійне користування Управлінню культури Виконавчого комітету Полтавської міської ради дві земельні ділянки площами 12,4954 га та 12,2151 га за адресою: АДРЕСА_2 (землі рекреаційного призначення).

16. Рішенням від 23 грудня 2008 року № 617 Виконавчий комітет Октябрської районної у місті Полтаві ради надав ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

17. Рішенням від 24 грудня 2008 року сесія Октябрської районної у місті Полтаві ради затвердила рішення Виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 23 грудня 2008 року № 617, яким ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проєкту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови.

18. Згідно з висновком про погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 20 лютого 2009 року ОСОБА_4 погоджено проєкт землеустрою відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 .

19. Рішенням від 24 березня 2009 року № 129 Виконавчий комітет Октябрської районної у місті Полтаві ради затвердив проєкт відведення та передав у власність ОСОБА_4 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на АДРЕСА_4 площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

20. Рішенням від 26 березня 2009 року Октябрська районна у місті Полтаві рада затвердила рішення свого виконавчого комітету від 24 березня 2009 року № 129, яким затверджено проєкт відведення та передано у власність ОСОБА_4 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

21. ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності від 29 травня 2009 року серії ЯИ № 517559.

22. 23 березня 2013 року заступник прокурора міста Полтави виніс постанову про проведення перевірки за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради, за результатами якої виявив порушення щодо земельної ділянки парку, який є об`єктом природно-заповідного фонду, та вніс відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення.

23. 20 червня 2013 року прокурор направив подання про усунення порушень вимог земельного та податкового законодавства, яке Полтавська міська рада відхилила рішенням від 12 липня 2013 року.

24. Постановою від 20 січня 2014 року у справі № 816/4424/13-а Полтавський окружний адміністративний суд задовольнив позов прокурора про скасування рішення XVI сесії Полтавської міської ради VI скликання від 08 грудня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 » (що також віднесено до земель парку «Перемога»), визнав протиправним та скасував зазначене рішення.

25. Вироком від 23 лютого 2015 року Київський районний суд міста Полтави визнав завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України.

Зазначеним вироком встановлено протиправність дій ОСОБА_3 щодо погодження проєктів землеустрою з відведення у власність 17 земельних ділянок із земель пам`ятки природи місцевого значення - парку «Перемоги» для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, загальна площа 1,62 га, зокрема й належної ОСОБА_4 земельної ділянки.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26. У січні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 02 травня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року, в якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові прокурора.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

27. Відповідачка касаційну скаргу мотивувала тим, що місцевий суд безпідставно послався на вирок Київського районного суду міста Полтави від 23 квітня 2015 року як на доказ, адже там не встановлено, що саме її земельна ділянка розташована на території парку «Перемога», лише зазначено, що за відсутності землевпорядної документації та офіційно визначених меж парку «Перемога» еколог ОСОБА_3 міг відмовити у погодженні виділення земельних ділянок. Вона заявила клопотання про витребування матеріалів кримінальної справи, проте суди відмовити у його задоволенні.

28. Зауважила, що висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року № 5630/10685 мав оцінюватися як письмовий доказ, долучений до позову.

29. Ствердила, що прокурор не довів існування об`єкта природно-заповідного фонду за адресою: АДРЕСА_2 та належності її земельної ділянки на АДРЕСА_1 до цього об`єкта. У справі немає доказів існування рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про створення парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» площею 30,9 га.

30. Зазначила, що жодною нормою чинного законодавства України не передбачено визнання раніше створених парків-пам`яток садово-паркового мистецтва місцевого значення об`єктами природно-заповідного фонду в розумінні Закону України від 16 червня 1992 року № 2456-XII «Про природно-заповідний фонд України» (далі - Закон № 2456-XII), який набрав чинності 25 липня 1992 року. У справі немає належних та допустимих у розумінні наведеного Закону доказів створення спірного об`єкта природно-заповідного фонду. Проєкт створення та утримання об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення - парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» не є належним доказом у справі.

31. Наголосила, що суд позбавив її права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що свідчить про непропорційне втручання у право на мирне володіння майном. У позові прокурор не послався на жоден доказ на підтвердження її обізнаності у тому, що надана земельна ділянка може розташовуватися на території парку «Перемога» та на землях природно-заповідного фонду, тому вона є добросовісним набувачем.

32. На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначила, що суди не врахували правових висновків, зроблених:

- в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, про неможливість покладення на відповідача додаткового обов`язку перевіряти та аналізувати обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема обставини вибуття майна з володіння позивача;

- у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справах № 554/10516/16, № 554/10379/16-ц, № 554/10827/16-ц, стосовно вирішення аналогічних позовів щодо суміжних земельних ділянок.

Також послалася на те, що апеляційний суд безпідставно застосував висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц в частині невизнання незаконними та нескасування рішень органів місцевого самоврядування про виділення й передачу земельної ділянки у приватну власність.

33. Крім цього, скаржниця наголосила, що суди безпідставно не застосували наслідків спливу позовної давності, про що вона заявила.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

34. У відзиві на касаційну скаргу Полтавська окружна прокуратура зазначила, що Велика Палата Верховного Суду (далі також - Велика Палата) постановою від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц вирішила аналогічний спір щодо суміжної із ОСОБА_1 земельної ділянки. Позов першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури задовольнила частково та повернула територіальній громаді міста Полтави земельну ділянку на АДРЕСА_4 площею 1000 кв. м з кадастровим номером :15:017:0020.

35. Звернула увагу на те, що вироком Київського районного суду міста Полтави від 23 квітня 2015 року у справі № 552/401/15-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2015 року, встановлено незаконність надання у власність земельних ділянок громадянам на території парку «Перемога», зокрема й спірної земельної ділянки ОСОБА_1 .

36. Наголосила, що висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи від 29 вересня 2014 року № 5630/10685 досліджувався під час розгляду кримінальної справи та ухвалення обвинувального вироку. ОСОБА_1 не спростувала належності цього висновку як доказу.

37. На переконання прокуратури, незаконність набуття права власності на спірну земельну ділянку також підтверджується обставинами, встановленими постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2014 року у справі № 816/4424/13-а, якою задоволено позов прокурора про скасування рішення XVI сесії Полтавської міської ради VI скликання від 08 грудня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 » (що також віднесено до земель парку «Перемога»), визнано протиправним та скасовано вказане рішення.

38. Прокуратура наголосила, що, враховуючи поведінку органів місцевого самоврядування, які прийняли протиправні рішення, і поведінку ОСОБА_1 щодо отримання у власність земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальний інтерес у контролі за використанням цієї ділянки для гарантування безпечності довкілля, непогіршення екологічної ситуації, забезпечення правомірного, раціонального й ефективного користування земельними ділянками у межах парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Перемога» переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні нею контролю за цією ділянкою.

39. Ствердила, що відповідачка як мешканка міста Полтави не могла не знати, що земельна ділянка розташована у межах парку «Перемога». У силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, вона не могла не знати, що ця земельна ділянка розташована у міському парку.

40. Зауважила, що ефективним способом захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем впродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Своєю чергою ОСОБА_1 може заявити про відшкодування завданої їй шкоди.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

41. Ухвалою від 10 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження в цій справі та витребував її матеріали з місцевого суду.

42. В ухвалі зазначив, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), для відкриття касаційного провадження у справі:

- неврахування судами попередніх інстанцій висновків, сформованих у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справах № 554/10516/16-ц, 554/10379/16-ц, 554/10827/16-ц;

- недослідження судами зібраних у справі доказів.

43. Ухвалою від 15 жовтня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду.

44. Ухвалою від 05 листопада 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, яка стосується зворотної дії у часі положень частини п`ятої статті 390 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та її поширення на негаторні позови. На думку суду, від вирішення цієї проблеми залежатиме правильність розгляду подібних цій справі спорів, також це сприятиме формуванню однозначної практики судів у частині справедливої компенсації добросовісному набувачеві вартості об`єктів або територій природно-заповідного фонду, права власності на які він позбавлений за позовом прокурора в інтересах держави чи територіальної громади.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

45. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі також - колегія суддів) керувалася таким.

46. До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).

47. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

48. Відповідно до статті 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

49. Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

50. Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

51. Стаття 7 Закону № 2456-XII передбачає, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

52. Відповідно до статті 9 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

53. Парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва оголошуються найбільш визначні та цінні зразки паркового будівництва з метою охорони їх і використання в естетичних, виховних, наукових, природоохоронних та оздоровчих цілях. Парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення є природоохоронними рекреаційними установами. Оголошення парків-пам`яток садово-паркового мистецтва провадиться з вилученням у встановленому порядку або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва можуть проводитися наукові дослідження (стаття 37 Закону № 2456-XII).

54. Згідно із частиною першою статті 38 Закону № 2456-XII на території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забороняється будь-яка діяльність, що не пов`язана з виконанням покладених на них завдань і загрожує їх збереженню. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забезпечується проведення екскурсій та масовий відпочинок населення, здійснюється догляд за насадженнями, включаючи санітарні рубки, рубки реконструкції та догляду з підсадкою дерев і чагарників ідентичного видового складу, замість загиблих, вживаються заходи щодо запобігання самосіву, збереження композицій із дерев, чагарників і квітів, трав`яних газонів (частина друга статті 38 Закону № 2456-XII).

55. За частиною п`ятою статті 38 Закону № 2456-XII власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

56. Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

57. Як визначено статтею 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

58. Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

59. Частина перша статті 150 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду.

60. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема, для будівництва житла був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.

61. Пункт 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначає, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

62. Колегія суддів зауважила, що подібні до цієї справи обставини встановлені судами у справі № 554/10517/16-ц, касаційний перегляд якої 20 червня 2023 рокуздійснила Велика Палата Верховного Суду.

Так, у своїй постанові Велика Палата виснувала, що Верховна Рада України не погодила припинення права комунальної власності на землі парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення - парку «Перемога» у місті Полтаві. Земельна ділянка оформлена неправомірно, оскільки вона знаходиться на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Перемога» і взагалі не могла бути передана у приватну власність фізичній особі.

63. Колегія суддів зазначила, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. Набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону № 2456-XII та інших нормативно-правових актів України заборонено.

64. Послалася на те, що суди першої й апеляційної інстанцій, встановивши всі обставини справи, зокрема те, що Верховна Рада України не погодила вилучення земельної ділянки на території парку-пам`ятника садово-паркового мистецтва місцевого значення «Перемога» у місті Полтаві з комунальної власності, що право власності територіальної громади на цю ділянку не припинилося і до фізичних осіб - відповідачів не перейшло, що у зв`язку із цим ОСОБА_1 незаконно передали безоплатно у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку на території об`єкта природного-заповідного фонду, зробили висновок про обов`язок ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Полтави земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м з кадастровим номером :15:017:0025.

65. Водночас колегія суддів акцентувала на тому, що ОСОБА_1 у касаційній скарзі ствердила про те, що суд позбавив її права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що, на її думку, свідчить про непропорційне втручання в право на мирне володіння майном.

66. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

67. Колегія суддів вважає, що споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.

68. Звернула увагу на те, що у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

69. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

70. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення у справах від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France), Reports 1996-III, § 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

71. Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.

72. Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Споррон та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу до Конвенції, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення від 20 листопада 1995 року у справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), серія A № 332, с. 23, § 38).

73. Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання жодної компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що відбулось непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

74. Тож суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності.

75. Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. Указані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.

76. Колегія суддів зауважила, що реалізація таких конвенційних положень знайшла своє втілення у Законі України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), який набув чинності 09 квітня 2025 року.

Цей Закон статтю 390 ЦК України доповнив частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

77. Наведена норма захищає права добросовісного набувача в разі витребування в нього майна державним органом відповідно до статті 388 ЦК України.

78. Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

79. На підставі Закону № 4292-ІХ оновлено й редакцію статті 388 ЦК України, відповідно до частини третьої якої держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

80. Колегія суддів виснувала, що законодавець передбачає обов`язкове витребування об`єктів або територій природно-заповідного фонду та компенсацію цього майна добросовісному набувачеві у випадку задоволення позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади.

81. Водночас звернула увагу на те, що в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала своє право приватної власності на цю ділянку. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Тобто, за висновками Великої Палати Верховного Суду, передана в приватну власність з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII земельна ділянка природно-заповідного фонду підлягає поверненню державі (органу місцевого самоврядування), а не витребуванню, що створює правову невизначеність у застосуванні до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 390 ЦК України, оновлена редакція якої має ретроспективну дію.

82. Колегія суддів зауважила, що ЄСПЛ у рішенні «Шмакова проти України» від 11 січня 2024 року (заява № 70445/13) у справі про позбавлення права власності на земельну ділянку за результатами провадження, ініційованого прокурором з метою повернення цієї земельної ділянки заводу, який перебуває у державній власності, зробив висновок про те, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам.

ЄСПЛ зазначив, що позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливого балансу між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном - з іншого. ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

83. У рішенні від 09 травня 2025 року в справі «Кулик проти України» (заява № 40214/16) ЄСПЛ у подібних правовідносинах також встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зробив висновок, що суть справи полягає в оцінці пропорційності і, зокрема, у наявності можливості у заявника отримати компенсацію або будь-яку іншу форму відшкодування за позбавлення його майна, а також повторив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.

84. Тож ЄСПЛпов`язує необхідність відшкодування добросовісним власникам ринкової вартості майна із фактом позбавлення власності, а не зі способом задоволення такої вимоги держави - витребування чи повернення відповідного майна за негаторним позовом.

85. Колегія суддів уважає, що повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування підпадає під визначені статтею 390 ЦК України умови обов`язкової компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві, оскільки відповідна компенсація першочергово гарантується статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та презюмується положеннями Закону № 4292-ІХ.

86. Суди зобов`язали ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Полтави земельну ділянку на вул. Карла Лібкнехта, 81-Е площею 1000 кв. м з кадастровим номером :15:017:0025. Питання про здійснення органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна не вирішили.

87. Тому, на думку колегії суддів, з огляду на зроблений Великою Палатою Верховного Суду висновок про спосіб судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику (повернення, а не витребування) виникає необхідність формування правового висновку про застосовність частини п`ятої статті 390 ЦК України до вимог негаторного позову держави чи відповідної територіальної громади.

88. На обґрунтування кількісного критерію виключної правової проблеми колегія суддів зазначила, що в судах усіх інстанцій як цивільної, так і господарської юрисдикції перебуває велика кількість аналогічних справ про повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду на користь держави чи територіальної громади за позовами прокурорів.

Це, зокрема, але не виключно справи № 752/23857/18, № 752/8911/24, № 529/1792/23, № 938/12/25, № 477/614/21, № 904/927/25, № 904/2649/25, № 924/480/2, № 904/1652/25, № 402/549/24, № 402/550/24, № 402/551/24, № 198/394/24, № 402/583/24, № 198/79/25, № 198/74/25, № 198/448/24, № 912/1688/25, № 904/34/25, № 396/35/24, № 921/3/24, № 917/1104/24, № 198/188/24, № 396/34/24, № 916/5767/24, № 675/544/21, № 544/626/22, № 151/475/24, № 950/3250/24, № 336/2052/25 та інші, яких у Єдиному державному реєстрі судових рішень налічено понад 1000.

89. Щодо якісного критерію колегія суддів звернула увагу на те, що від вирішення правової проблеми, яка стосується зворотної дії у часі положень частини п`ятої статті 390 ЦК України та її поширення на негаторні позови, залежатиме правильність розгляду таких видів спорів, її вирішення сприятиме формуванню однозначної практики судів з цього питання, зокрема в частині справедливої компенсації добросовісному набувачеві вартості об`єктів або територій природно-заповідного фонду, на які його позбавлено власності за позовами прокурорів в інтересах держави чи територіальної громади, як у разі подання таких позовів до набрання чинності Законом № 4292-ІХ, так і після.

Позиція Великої Палати Верховного Суду

90. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

91. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (правовладдя).

92. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

93. За змістом частини першої статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

94. Під правом на розгляд справи (правом на суд) за стандартами ЄСПЛ розуміють можливість особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

95. За усталеною практикою ЄСПЛ суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

96. У пункті 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine) (заяви № 29458/04 та № 29465/04) суд розтлумачив, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

97. За змістом статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, який у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

98. Тому питання щодо прийняття до розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду задля її касаційного перегляду має вирішуватися виключно з підстав, передбачених процесуальним законом (в цивільному судочинстві - статтею 403 ЦПК України), наявність яких у справі має бути повно і безсумнівно аргументована у відповідній ухвалі касаційним судом, який передає справу.

99. У цій справі колегія суддів, яка є судом, установленим законом для здійснення касаційного перегляду, необхідність передання справи на розгляд Великої Палати фактично мотивувала необхідністю доповнення усталеної судової практики висновками щодо застосування нової норми права.

100. Водночас пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ передбачає, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:

нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;

нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

101. Тож у цій справі місцевий суд ухвалив рішення про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Полтави 02 травня 2024 року. Це рішення у зазначеній частині залишив без змін апеляційний суд постановою від 18 грудня 2024 року. Натомість Закон № 4292-ІХ, яким статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою (на необхідності формування висновку щодо застосування якої наголосила колегія суддів), набув чинності 09 квітня 2025 року.

102. Тобто за обставинами цієї справи суд першої інстанції ухвалив рішення про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Полтави до набрання чинності Законом № 4292-ІХ.

103. У постанові від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку думку, що правовий висновок - це умовивід з приводу тлумачення тієї норми права, що застосована саме Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору у справі. Вочевидь Верховний Суд не має повноважень формулювати висновки щодо тих норм права, які він не застосовував під час розв`язання спору.

104. Оскільки колегія суддів направила на розгляд Великої Палати справу, спірні правовідносини якої не передбачають застосування норми права, питання щодо застосування якої колегія суддів кваліфікувала як виключну правову проблему, тобто Велика Палата як суд касаційної інстанції в межах касаційного перегляду цієї справи позбавлена можливості сформувати відповідні правові висновки, то й підстав для передачі справи на її розгляд немає.

105. Якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність такого розгляду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати (частина шоста статті 404 ЦПК України).

106. Ураховуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суду виснувала про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд та необхідність повернення справи відповідній колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Справу № 554/10397/16-ц запозовом першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури до Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, Шевченківської районної у місті Полтаві ради, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Полтавської міської ради, Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури, про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 02 травня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року - повернути відповідній колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

2. Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. В. Білоконь М. В. Мазур

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

М. М. Гімон Н. С. Стефанів

О. А. Губська Т. Г. Стрелець

А. А. Ємець І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

В. В. Король В. Ю. Уркевич

С. І. Кравченко Н. В. Шевцова