ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року м. Чернівці Справа № 723/5913/24

Провадження №22-ц/822/13/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І. Н., Одинака О. О.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у письмовому провадженні без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Чайка Сергій Вадимович, на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Бужора В. Т.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» (далі ТОВ «ФК «Суперіум») у грудні 2024 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 09 липня 2020 року ОСОБА_1 уклала з АТ «Укрсиббанк» договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №0 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеними у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових рахунків (далі - Правила), які розміщені для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com та на інформаційних стендах у приміщеннях установ Банку та оприлюднені у газеті «Урядовий кур`єр» № 105, 09 червня 2017 року.

Відповідно до п. 3.3. договору кредит надається позичальнику для особистих потреб, ... на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника …, відкритий у Банку, до якого випущено платіжну картку.

В порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим АТ «Укрсиббанк» відступлено ТОВ «ФК «Суперіум» на підставі договору факторингу №231 від 25 січня 2022 року право вимоги до відповідача за вищевказаним договором.

Отже, ТОВ «ФК «Суперіум» набуло право вимоги до відповідача та стало новим кредитором за вищевказаним договором.

Загальна сума заборгованості відповідача у відповідності до реєстру боржників до договору факторингу №231 від 25 січня 2022 року складає 35 962,85 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 26 352,83 грн, заборгованість за відсотками 9 610,02 грн, заборгованість за комісіями 0,0 грн.

Позивачем не перераховувався вказаний розмір заборгованості по процентам та комісіям, оскільки вказаний в реєстрі боржників розмір заборгованості нарахований первісним кредитором (АТ "Укрсиббанк") до моменту передачі права вимоги.

Просило стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Суперіум» заборгованість в загальному розмірі 35 962,85 грн та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2025 року позов ТОВ «ФК «Суперіум» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Суперіум» заборгованість в загальному розмірі 35 962,85 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та АТ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір. Відповідач зобов`язання з повернення грошових коштів за укладеним з первісним кредитором договором належним чином не виконав. АТ «Укрсиббанк» відступлено ТОВ «ФК «Суперіум» на підставі Договору факторингу №231 від 25 січня 2022 року право вимоги до відповідача за вищевказаним договором. Загальна сума заборгованості відповідача у відповідності до реєстру боржників до договору факторингу №231 від 25 січня 2022 року складає 35 962,85 грн.

На зазначене рішення суду представник відповідача Чайка С. В. подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що позивачем не надано достатніх доказів переходу права вимоги від первісного кредитора, а отже у позивача відсутнє право вимоги до відповідача.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі ОСОБА_1 кредиту у заявленій сумі, а саме: не було надано меморіальний ордер чи інший первинний бухгалтерський документ, що підтверджує перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника первісним кредитором, зокрема виписки з рахунку первісного кредитора за дату виплат коштів.

Подані позивачем докази разом із відповіддю на відзив від 09 липня 2025 року є неналежними, не підлягають долученню до справи та відповідно суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та, як наслідок, безпідставно надав оцінку вказаним доказам.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту з можливостю відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 260,00грн; строк кредитування до 09 листопада 2023 року; орієнтовна реальна річна процентна ставка ліміту кредитування 55%; орієнтовна загальна вартість кредитування 77 520 грн; розрахована банком щомісячна мінімальна сума поповнення карткового рахунку 3230 грн, з яких на погашення процентів та комісії 1 147,00грн, на зменшення строкової заборгованості 2 084 грн.

Відповідно до п. 1.1. договору, підписуючи цей договір, позичальник погоджується з викладеними у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрисиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових рахунків (далі - Правила), які розміщені для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com та на інформаційних стендах у приміщеннях установ Банку та оприлюднені у газеті «Урядовий кур`єр» № 105, 09 червня 2017 року.

Згідно з пунктом 4.1 банк відкриває позичальнику та обслуговує на умовах Тарифного плану «Картка з лімітом «Шоппінг 55% grace», розміщеного на сайті й на інформаційних стендах у приміщеннях установ банку окремий поточний рахунок.

Позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інших платежів шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіка, що викладений у додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 09 листопада 2023 року. Розмір ануїтетного платежу становить 1907 грн. Ануїтетний платіж повинен сплачуватись щомісячно до 9 числа (включно) кожного місяця (пункти 3.5, 3.6, 3.7 договору).

З виписки за кредитним договором № встановлено, що банк на виконання умов договору від 09 липня 2020 року надав кредит у розмірі 30 260 грн, які використовувалися відповідачем, однак зобов`язання з повернення коштів позичальником належним чином не виконувалися.

25 січня 2022 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Суперіум» укладено договір факторингу №231, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за кредитним договором № .

Відповідно до Витягу з реєстру боржників до договору факторингу №231 від 25 січня 2024 року ТОВ «ФК «Суперіум» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № від 09 липня 2020 року в розмірі 35 962,85 грн, з яких заборгованість за кредитом - 26 352,83 грн; заборгованість за відсотками 9 610,02 грн.

25 жовтня 2024 року ТОВ «ФК «Суперіум» направило відповідачу за відомою товариству адресою проживання боржника досудову вимогу про сплату заборгованості за договором №.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.

Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.

Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_1 та АТ «Укрсиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту з можливостю відкриття карткового рахунку №0 від 09 липня 2020 року, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 260,00 грн.

Зазначений договір укладено в письмовій формі, підписаний сторонами договору, сторони погодили розмір кредиту, строк кредитування, процентну ставку за користування коштами, умови відкриття карткового рахунку та інше, а тому є чинним.

Підписавши вказаний кредитний договір, відповідач погодився з умовами договору та правилами надання кредитних коштів від АТ «Укрсиббанк».

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19.

Оскільки зазначений договір є чинним, він підлягає виконанню сторонами.

Також встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором АТ «Укрсиббанк» виконало своєчасно і повністю, надавши кредитні ресурси у повному обсязі, що підтверджується письмовими доказами та не спростовано й не заперечено стороною відповідача.

У кредитному договорі №0 від 09 липня 2020 року сторони, діючи відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України, погодили строк дії договору, врегулювали відносини щодо сплати процентів за користування кредитом.

Як вбачається з наданих позивачем розрахунків заборгованості, відсотки за користування кредитом нараховувалися в межах дії кредитного договору. Також вказаний розрахунок на предмет його відповідності умовам кредитного договору перевірений судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами, при цьому відповідачка ОСОБА_1 доказів на спростування вказаних обставин не надала.

Кредитний договір №0 від 09 липня 2020 року та його умови в судовому порядку не оскаржувалися, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін та відповідно до статей 628, 629 ЦК України є обов`язковими для виконання.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідачем не спростовано, свого контррозрахунку заборгованості або доказів належного виконання зобов`язань суду не надано.

Обставин, які б вказували на помилковість розрахунку, судом не встановлено.

Даних про те, що відповідач у добровільному порядку нараховану заборгованість за кредитним договором погасив, матеріали справи не містять.

Отже, відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо отримання, використання, в тому числі і погашення, кредитних коштів.

Відтак, ОСОБА_1 не виконала зобов`язань, визначених кредитним договором №0 від 09 липня 2020 року, порушила умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.

З огляду на викладене, в ході розгляду справи відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами те, що їй не було надано кредиту, адже з первинних бухгалтерських документів встановлено, що кредитні кошти було зараховано на картковий рахунок позичальниці, яка тривалий час користувалася грошима, здійснювала часткове погашення заборгованості. Оскільки відповідачка належним чином не виконувала зобов`язання з повернення кредиту та процентів за користування позиченими коштами, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що заявлений до стягнення розмір заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки позивачем надано виписку за кредитним договором відповідача, яка містить детальну інформацію про рух коштів по рахунку, проведенні кредитором щомісячні нарахування сум заборгованості згідно умов кредитного договору, тощо. Ця виписка згідно з приписами статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, який має використовуватися для бухгалтерського обліку господарських операцій підприємства. Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідач не спростував правильність проведених первісним кредитором в особі АТ «Укрсиббанк» розрахунків заборгованості.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині прийняття доказів, поданих, на думку відповідача, з порушенням.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин 2, 4 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2025 року надійшла відповідь ТОВ «ФК «Суперіум» на відзив ОСОБА_1 , до якого додано виписку за кредитним договором.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «Зубац проти Хорватії» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що долучаючи виписку за кредитним договором, суд першої інстанції уникаючи надмірного формалізму правомірна долучив вказаний доказ, що відповідає загальним завданням та основним засадам цивільного судочинства.

Щодо набуття права вимоги позивачем.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини 1 статті 513, статті 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2022 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Суперіум» укладено договір факторингу № 231, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за кредитним договором № .

Відповідно до Витягу з реєстру боржників до договору факторингу №231 від 25 січня 2024 року, ТОВ «ФК «Суперіум» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № від 09 липня 2020 року в розмірі 35 962,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 26 352,83грн; заборгованість за відсотками 9 610,02 грн.

Колегія суддів стверджує, що копія договору факторингу, реєстру права вимоги та відомості про оплату за вказаним договором є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012).

Наявними в матеріалах справи договором факторингу, витягом з реєстру боржників і прав вимог, які належно засвідчені, підтверджується перехід права вимоги від первісного кредитора АТ «Укрсиббанк» до позивача ТОВ «ФК «Суперіум».

За наведеного апеляційний суд вважає доведеною обставину, що ТОВ «ФК «Суперіум» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №0 від 09 липня 2020 року, а відповідачка прийняла умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання кредитного договору №0 від 09 липня 2020 року, однак, у порушення умов вказаного договору, не виконала своїх зобов`язань щодо повернення коштів та сплати відсотків.

Тобто позивач ТОВ «ФК «Суперіум» набуло право грошової вимоги до відповідача за наведеним вище договором, й доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів виконання зобов`язань за кредитним договором №0 від 09 липня 2020 року, ні перед первісним кредитором АТ «Укрсиббанк», ні перед позивачем ТОВ «ФК «Суперіум», а неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє її від обов`язку погашення заборгованості, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка умови кредитного договору не виконує, у зв`язку з чим у останньої виникла заборгованість, яка правомірно стягнута судом першої інстанції з відповідачки на користь нового кредитора - ТОВ «ФК «Суперіум».

Враховуючи викладене, помилковими є доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від первісного кредитора до нового кредитора ТОВ «ФК «Суперіум».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором №0 від 09 липня 2020 року у розмірі 35 962,85 грн, який відповідачкою не спростовано в апеляційній інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду в ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Чайка Сергій Вадимович, залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І. М. Литвинюк

Судді: І. Н. Лисак

О. О. Одинак