Справа № 127/8310/25
Провадження № 22-ц/801/35/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Березовська О. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 рокуСправа № 127/8310/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя - доповідач),

суддів: Шемети Т.М., Панасюка О.С.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богачук Ірини Юріївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2025 року в цивільній справі за позовом про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років,

встановив

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку та судові витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 1500,00 грн.

Заява мотивована тим, що між нею та чоловіком 10.12.2021 був зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . Син проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою МКП «УК «Замостя» від 13.03.2025 за №488. В зв`язку з доглядом за сином позивач не працює, перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує матеріальної допомоги. Відповідач матеріальну допомогу на утримання позивача в добровільному порядку не надає, в зв`язку з чим вона була змушена звернутися до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 16 вересня 2025 року задовольнив у повному обсязі позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, починаючи з 17.03.2025, і до досягнення сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, витрати на правничу допомогу в сумі 1500, 00 грн, Також, зазначеним рішенням суд стягнув з ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору на користь держави.

Ухвалюючи зазначене судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ураховуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності, з урахуванням потреб позивачки, з якою проживає дитина, яка не досягла трирічного віку та потребує постійного материнського догляду, а також з урахуванням можливостей відповідача, зокрема, його працездатності, наявності доходу, задовольнив вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, до досягнення дитиною трьох років, що ґрунтується на наявних у матеріалах справи письмових доказах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із таким рішенням, 16 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Богачук І.Ю. подала апеляційну скаргу, а 05 листопада 2025 року разом із заявою про усунення недоліків подала апеляційну скаргу у новій редакції, у якій, посилаючись на необґрунтованість та невідповідність нормам матеріального та процесуального права оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, порушуючи норми ЦПК України, позбавив відповідача можливості підготувати та подати відзив на апеляційну скаргу. У обґрунтування зазначеного скаржник вказує, що оскільки відповідач перебуває на військовій службі він не міг особисто отримати ніяких документів, а представник адвокат Богачук І.Ю. після подання клопотання 24.06.2025 про ознайомлення з матеріалами справи, перебувала у відпустці, на лікарняному та приймала участь у іншій справі, у зв`язку із чим, можливість ознайомитись з матеріалами справи у неї з`явилась лише 15.09.2025.

Разом із тим, скаржниця зазначає, що суд першої інстанції ухваливши рішення 16 вересня 2025 року позбавив її підзахисного права на подання відзиву його представником, оскільки не надав достатньо часу для підготовки відзиву на позовну заяву та не задовольнив подане представником відповідача клопотання про відкладення судового засідання.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2025 року відкрив апеляційне провадження в цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Богачук Ірини Юріївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2025 року.

18 листопада 2025 року до апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона заперечує аргументи викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 24 листопада 2025 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в приміщенні Вінницького апеляційного суду, без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що з 10.12.2021 сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький) (а. с. 7).

Відповідно до копії свідоцтва про народження батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначені сторони (а. с. 8).

Відповідно до довідки від 13.03.2025, виданої МКП «Управляюча компанія «Замостя» позивач ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки, виданої відповідачу як військовослужбовцю, вбачається, що в період з липня 2024 року по грудень 2024 року ним одержане грошове забезпечення в загальній сумі 259381,40 грн. Заборгованості по виплаті грошового забезпечення немає (а. с. 10).

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини 9 статті 7 СК, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо).

Відповідно до статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до частини 2 статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Тлумачення частини 2 статті 84, частини 2 статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання дружини, до досягнення дитиною трьох років позивач зазначила, що відповідач матеріальної допомоги на її утримання не надає, їхній спільний син проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із того, що відповідач є особою працездатного віку, військовослужбовцем і отримує дохід, а отже має можливість надавати матеріальну допомогу дружині в розмірі зазначеному позивачем.

Поряд з цим, зважаючи на те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2025 року задоволено у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, з урахуванням доведеності понесених витрат на правову допомогу, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 1 500, 00 грн., а також на користь держави 1211,20 грн. судового збору.

Разом із тим доводи поданої скаржником апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи та прийнятті рішення по суті позовних вимог позбавив представника відповідача можливості підготувати та подати відзив на апеляційну скаргу чим на думку скаржника позбавив її клієнта права на захист.

Однак, такі доводи скаржника є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України» (Diya 97 v. Ukraine), заява № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року)).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є необов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Гурепка проти України № 2» (Gurepka v. Ukraine) (No. 2), заява № 38789/04, § 23, ЄСПЛ)).

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом.

В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти росії» (Trudov v. russia), заява № 43330/09, § 25, 27)).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з ч.ч.1, 7, 8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Богачук І. Ю., були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судових засідань, які неодноразово відкладались за клопотанням саме представника відповідача, проте у встановлений в ухвалі суду строк відзив на позовну заяву не був поданий.

Крім того з клопотанням про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву, відповідач та його представник до суду не звертались.

Водночас зацікавлена сторона зобов`язана проявляти особливу старанність у захисті своїх інтересів і вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що ознайомлення представником відповідача з матеріалами справи лише через три місяці після подання відповідної заяви від 24.06.2025 року свідчить про зловживання процесуальними права.

Сторона відповідача повинна була передбачити наслідки не подання відзиву на позовну заяву, не подання заяви про продовження строку для подання відзиву, не ознайомлення з матеріалами справи протягом майже трьох місяців з дня подання відповідної заяви, а саме те, що суд ухвалить рішення на підставі наявних в справі доказів, які не були спростовані відповідачем та його представником.

Колегія суддів вважає, що неодноразові неявки відповідача та його представника у судові засідання та їх належне повідомлення про час і місце розгляду справи судом першої інстанції свідчать про недобросовісне ставлення відповідача та його представника до своїх прав та обов`язків, які своєю поведінкою у процесі свідомо затягували розгляд справи по суті.

За таких обставин, апеляційний суд, погоджується із позицією суду першої інстанції про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та/або його представника.

Відтак відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не вбачається порушень норм процесуального права судом першої інстанції, які були б обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богачук Ірини Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю.Береговий

Судді: Т.М.Шемета

О.С.Панасюк