Справа № 177/3010/24
Провадження № 2/177/163/26
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 січня 2026 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Коваль Н. В.

за участі

секретаря судового засідання Андрійчук А.В.

представника позивача Ліфшиць З.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - ОСОБА_4 , звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, яку уточнила та в обґрунтування уточнених позовних вимог зазначила, що позивач з 05.10.2013 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 28.03.2023 рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час спільного сумісного проживання однією сім`єю сторонами набуто домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Кожній зі сторін належить по 1/2 частині вказаного домоволодіння.

Вказує, що відносини між сторонами є напруженими, відповідачем постійно створюються нестепні умови для спільного проживання та беручи до у ваги той факт, що позивач не має у власності іншого нерухомого придатного для життя майна, окрім вказаного домоволодіння, вона та малолітній син сторін змушені проживати разом з відповідачем у вказаному домоволодінні. В той час, як відповідач забезпечений декількома житловими приміщеннями, в тому числі і спадковим майном, яке залишилося йому, як спадкоємцю після смерті матері.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.08.2024 в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено.

Вказує, що відносно відповідача Криворізьким районним судом Дніпропетровської області розглядається кримінальне провадження за ст. 125 ч. 1 КК України по відношенню до позивачки.

Позивач неодноразово в усній формі пропонувала відповідачу виплатити грошима вартість його частки домоволодіння, відповідно до визначеної звітом про оцінку майна ринкової вартості нерухомості у сумі 274050,00 грн. та звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,1772 га у сумі 19100,00 грн., виходячи з тих мотивів, що спірне майно є неподільним, оскільки домоволодіння має два поверхи, спальні кімнати в якому знаходяться на другому поверсі, вітальня, кухня, ванна кімната та туалет знаходяться на першому поверсі, і відповідно виділити частки в натурі в зазначеному домоволодінні неможливо. Окрім того, відповідач має інше житлове нерухоме майно у власності, та відповідно позивач вважає, що припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Крім того, вказує, що відповідач не постійно проживає в зазначеному домоволодінні, витрати по його утриманню несе виключно позивач.

Просить суд, припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частку домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати з ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння; припинити право власності відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,1772 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки.

Ухвалою судді від 07 лютого 2025 року позовна заява прийнята судом до розгляду, постановлено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі (а.с. 40).

04.03.2025 представником відповідача - ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказував на те, що в позовній заяві не наведено достатніх підстав для застосування положень ст. 365 ЦК України з метою припинення права власності відповідача. Так, з огляду на загальну площу житлового будинку, вважає, що існує можливість з технічної точки зору розділити в натурі спірний житловий будинок, таким чином відсутні підстави для припинення права власності відповідача.

Щодо твердження позивача про те, що відповідач забезпечений іншим житлом, вказує, що спірний житловий будинок є єдиним його житлом, в якому він проживав з моменту його придбання разом із позивачем. Будь-яких інших об`єктів нерухомості, які б належали йому на праві приватної власності не існує.

Крім того, вказував на те, що твердження позивача, щодо створення відповідачем нестерпних умов для спільного проживання є безпідставними, оскільки у рішенні Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.08.2024 по справі 211/3582/23 становлено, що позивач починаючи з червня 2024 року постійно проживає у спірному будинку, до якого має безпешкодний доступ цілодобово і при цьому, жодних перешкод у користуванні житлом відповідач не створює. Вказує, що доказів на підтвердження «нестерпних» умов проживання позивачем не надано, що свідчить про безпідставність посилання позивача на неможливість спільного володіння і користування майном.

У задоволені позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Чудові витрати покласти на позивача (а.с. 50-52).

20 листопада 2025 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 146).

Представник позивача Ліфшиць З.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі,

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволені, посилаючись на пояснення викладені у відзиві на позовну заяву. Також представник відповідача просив стягнути з відповідача судові витрати, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи, та вказав, що докази на підтвердження розміру витратна на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Вислухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони з 05.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9), який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.03.2023 розірвано, що не оспорювалося сторонами.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5).

Під час перебування у шлюбі, а саме 24.05.2021 сторони придбали житловий будинок із надвірними забудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1772 га, кадастровий номер :01:001:0222, за тією ж адресою, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

На підставі договорів купівлі-продажу від 24.05.2021, посвідчених приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчуром С.М., номер в реєстрі 2248 та 2249, зареєстровано право спільної часткової власності по 1/2 частці житлового будинку та земельної ділянки за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.55-56, 57-58).

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника, визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

За ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз чинного законодавства дає змогу дійти висновку, що законодавство захищає право власності осіб на їх майно в тому числі і право власності особи на частку у спільному майні від будь-яких посягань на нього та встановлює принцип недоторканності такого майна. Стаття 365 ЦК України передбачає випадки припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Однак підстави такого припинення є чітко визначені у вказаній статті, мають сурово враховуватись судом при розгляді такої категорії справ, а їх перелік розширенню не підлягає.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження №14-40цс21) вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі №750/11178/17 (провадження №61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Таким чином, у справі для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3ч.1ст.365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, представник позивача в позовній заяві вказувала та підтвердила в судовому засіданні, що позивач неодноразово в усній формі пропонувала відповідачу виплатити грошима вартість його частки домоволодіння, виходячи з тих мотивів, що спірне майно є неподільним. Крім того вказує, що припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Згідно наданого позивачем звіту про оцінку майна ринкової вартості нерухомості, складеного 09.09.2024 року експертом оцінювачем ТОВ «КАБІНЕТ ОЦІНКИ «БРАЄР» ринкова вартість домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 складає 548100, 00 грн.; вартість 1/2 часини становить 274050,00 грн. (10-14).

Згідно наданого позивачем звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного 09.09.2024 року експертом оцінювачем ТОВ «КАБІНЕТ ОЦІНКИ «БРАЄР» ринкова вартість земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0222, для будівництва та обслуговування жилавого будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,1772 га, складає 30200,00 грн.; вартість 1/2 часини становить 19100,00 грн. (15-18).

20.01.2025 позивачем внесені на депозитний рахунок Криворізького районного суду Дніпропетровської області в сумі 293150 (двісті дев`яносто три тисячі сто п`ятдесят) гривень 00 копійок, відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 2.85233543.1 від 20.01.2025 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», отримувач ТУ ДСА в Дніпропетровській області, код отримувача 26239738, банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ (а.с. 37).

Представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказував на те, що частки співвласників вказаного майна можливо виділити в натурі.

Згідно наданого відповідачем висновку експерта №39/25 за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №177/3010/24, складеного 31.03.2025 судовим експертом Оксаною Ткаленко, ринкова вартість житлового будинку з надвірними забудовами на земельній ділянці з кадастровий номером :01:001:0222 за адресою: АДРЕСА_1 , визначена порівняльним підходом станом на 10.03.2025 складає 1853246,00 грн. Встановлено, що існує технічна можливість поділу у відповідності часток 1/2 та 1/2 житлового будинку з надвірними забудовами на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0222 за адресою: АДРЕСА_1 , існує з розрахунком відступу від ідеальних часток (а.с. 83-99).

Таким чином з вищевикладеного видно, що існує можливість поділу вказаного нерухомого майна, що спростовує твердження позивача про те що воно є неподільним.

Твердження позивача про те, що відповідачем створюються нестерпні умови для спільного проживання, спростовуються рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.08.2024 по справі №211/3582/23, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено та яким встановлено, що ОСОБА_2 з червня 2024 року проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у який вона вселилися безперешкодно та постійно проживає в ньому, та відсутність порушення відповідачем прав позивача у користуванні житловим будинком. Зазначене рішення стонами не оскаржувалося та набрало законної сили 07.09.2024 (а.с. 155-159), що свідчить про безпідставність посилання позивача на неможливість спільного володіння і користування майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, позивач стверджує, що припинення права відповідача на частку спірного майна не завдають йому істотної шкоди, оскільки він забезпечений декількома житловими приміщеннями, однак доказів на підтвердження належності відповідачу іншого нерухомого майна, окрім спірного домоволодіння суду не надала. Відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник в судовому засіданні вказували на те, що у нього відсутнє будь-яке інше житло, окрім спірного домоволодіння. Отже, суд вважає, що ці твердження позивача є безпідставними.

Слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс12, від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Позивач, на яку відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України покладений обов`язок довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, не довела наявність умов, передбачених ч.1 ст. 365 ЦПК України, зокрема, не довела відсутність істотної шкоди інтересам відповідача за умови припинення його права на частку у спільному майні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Як видно із матеріалів справи, позивач, на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України внесла на депозитний рахунок суду вартість частки майна відповідача в розмірі 293150,00 грн (а.с. 37).

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, вказана сума підлягає поверненню позивачу.

Так як у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено повністю, суд, керуючись нормами ст. 141 ЦПК України, покладає всі судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 81, 142, 206, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності - відмовити .

Повернути ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) , внесені кошти на депозитний рахунок Криворізького районного суду Дніпропетровської області в сумі 293150 (двісті дев`яносто три тисячі сто п`ятдесят) гривень 00 копійок, відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 2.85233543.1 від 20.01.2025 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», отримувач ТУ ДСА в Дніпропетровській області, код отримувача 26239738, банк отримувача: Державна казначейська служба України м. Київ.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду

Суддя Н.В. Коваль