Виноградівський районний суд Закарпатської області
_________________________________________________________________________
Справа № 299/2049/25
Номер провадження 2/299/659/25
У Х В А Л А

20.01.2026 року м. Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Леньо В.В. при секретарі Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Виноградів клопотання представника відповідача АТ КБ «Приват Банк» - Гринихи Т.Ю., про закриття провадження у цивільній справі № 299/2049/25 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приват Банк» про звільнення майна з-під арешту, третя особа без самостійних вимог Виноградівський відділ державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в ітересах якого діє адвокат Дидинська Б.М. звернувся в суд з уточненим позовом до АТ КБ «Приват Банк» про звільнення майна з-під арешту, третя особа без самостійних вимог Виноградівський відділ державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Згідно уточнених позовних вимог позивач просить скасувати арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешканцю АДРЕСА_1 , на яке накладено в рамках виконавчого провадження по виконанню рішення Виноградівського районного суду від 04 листопада 2010 року (справа 2-861/10), шляхом скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяжень: - реєстраційний номер обтяження 41354935 , яке зареєстроване на підставі постанови про арешт нерухомого майна боржника, серія та номер: 62026413 від 06.04.2021 року, виданої державним виконавцем Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) теперішня назва Виноградівський відділ державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Як на підставу для задоволення позову посилається на те, що 14.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №K088-06/Ф строком до 13.12.2009 року. Згідно цього договору ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 25000 двадцять п`ять тисяч доларів США. 15.12.2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 для забезпечення зобов`язання по кредитному договору укладено договір іпотеки. Предметом цього договору є надання іпотекодавцем ОСОБА_2 в іпотеку приміщення матеріально-технічного складу площею 408.4 кв.м., розташованого на АДРЕСА_2 . 21.02.2007 року відповідно до додаткової угоди до Кредитного договору № К088-06/Ф від 14.12.2007 року кредитний ліміт за заявою ОСОБА_2 збільшено до 80 000 вісімдесят тисяч доларів США з додатковою передачею в іпотеку житлового будинку загальною площею 87.6 кв.м на АДРЕСА_3 . Відповідно до п. 1 договору поруки №1 від 14.12.2006 року ОСОБА_1 поручився перед банком за виконання зобов`язання ОСОБА_2 за Кредитним договором №К088-06/Ф від 14.12.2006 року.

Згідно до Додаткової угоди №1 від 21.02.2007 року до договору поруки № 1 від 14.12.2006 року розмір зобов`язання за яке поручився ОСОБА_1 збільшено до 80 000 дол. США

Рішенням Виноградівського районного суду від 04.11.2010 року стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 754 215.23 гривень та судові витрати у розмірі 1820 гривень. Рішення вступило в законну силу у цій частині 21.01.2011 року.

13.05. 2011 року Виноградівським судом видано виконавчий лист № 2-861/10, який скеровано відповідачем на виконання до ВДВС Виноградівського РУЮ.

08.05.2014 року відносно ОСОБА_1 та інших боржників винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачу. 06.06.2017 року відповідач звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання. 12.06.2019 року ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області в задоволенні заяви представника АТ КБ «ПриватБанк» від 06.06 2017 року про видачу дубліката та поновлення строку виконавчого документа відмовлено. Цим рішенням підтверджено, що стягувачу відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення. 19.04.2024 року ОСОБА_2 повністю погасила борг перед АТ КБ "Приват Банк" поза межами виконавчого провадження. Відповідач претензій по заборгованості до боржниці не має, обтяження по іпотеці знято. Доказом виконання зобов`язання є квитанції, які приєдную до заяви.

Стягувач звернувся із заявою про примусове виконання рішення суду до приватного виконавця Зейкана В.Л. Ухвалою Виноградівського районного суду від 17.01.2023 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 2-861/10, виданий Виноградівським районним судом на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21.01.2011 року у цивільній справі № 2-861/10 про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму у розмірі 754215.23 (сімсот п`ятдесят чотири тисячі двісті п`ятнадцять гривень 23 копійки) за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.03.2024 року справа № 299/8121/23) позов ОСОБА_2 задоволено, знято арешт та обтяження з майна в зв`язку з погашенням боргу по Кредитному договору № К088-06 Ф від 14.12.2006 року.

Оскільки основний боржник ОСОБА_2 повністю погасила борг перед банком, договір поруки є припинений, то відповідно повинні бути стягнуті всі обмеження та арешти. При ознайомленні з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно виявилось, що обтяження та арешти на майно ОСОБА_1 , які накладені державними виконавцями Виноградівського відділу державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в рамках виконавчих проваджень, не зняті.

20.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про зняття арешту та обтяжень до Виноградівського відділу державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Йому відмовлено у знятті арешту по тій причині, що виконавчий документ про стягнення заборгованості на користь АТ КБ «Приват Банк» на примусовому виконанні не перебуває, а тому підстави визначені у статті 59 закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту та скасування заходів примусового виконання рішення суду відсутні. Рекомендовано звернутись до суду.

Арешт накладений на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , порушує можливості реалізації позивачем своїх прав власності на нерухоме майно, а тому просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ «Приват Банк» - Гриниха Т.Ю. подала до суду клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання мотивує тим, що за приписами ст. 59 Закону України Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно. Отже, за змістом наведених положень Закону України Про виконавче провадження, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Положеннями ст. 59 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Вказує, що вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з його майна не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач ОСОБА_1 одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем і він є боржника за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, оскільки питання зняття арешту під час здійснення виконавчого провадження повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі суд дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями частин першої ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу Українисторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цьогоКодексу, порушено їхні права чи свободи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

При цьому, однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить зняти арешт з майна.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Фактичний аналіз позовних матеріалів свідчить про те, що вимога за предметом позову стосується зняття арешту з усього нерухомого майна позивача, накладеного в межах виконавчого провадження.

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилався на приписи статті 391 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно з частиною першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна (п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Згідно із статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частини третя та четверта статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Тобто, до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Разом з тим, зі змісту пред`явленого ОСОБА_1 позову не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, не містить позов і матеріально-правових вимог до відповідача, а тому позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки передбачається інша форма звернення та порядок вирішення вказаного питання.

Крім того, зі змісту повідомлень Виноградівського відділу Державної виконавчої служби у берегівському районі Закарпатської області від 19.07.2023 року №25099/24238 вбачається, що арешт на майно позивача накладено у межах виконавчого провадження, тобто позивач був боржником у виконавчому провадженні.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, щовимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3,45ЦПК).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з його майна не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач ОСОБА_1 одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України. Тому такий позов ОСОБА_1 взагалі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

При цьому, доводи позивача про те, що виконавче провадження не перебуває на виконанні, не змінює характер означених правовідносин.

Вищевказаний висновок суду у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка наведена у постанові від 04 листопада 2020 року по справі № 520/7100/19.

Вирішальним при визначенні можливості розгляду справи про звільнення майна з-під арешту, накладеного у виконавчому провадженні, є встановлення статусу позивача як учасника цього виконавчого провадження або особи, яка є власником (володільцем) майна і яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

У статті 447 розділу VII "Судовий контроль за виконанням судових рішень" ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок, що "боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1частини першої статті 255 ЦПК України".

Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VIІ Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, провадження у даній справі слід закрити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 14, 183, 255, 259, 260, 353, 447 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі № 299/2049/25 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приват Банк» про звільнення майна з-під арешту, третя особа без самостійних вимог Виноградівський відділ державної виконавчої служби у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закрити.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Копію даної ухвали направити учасникам справи.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду через Виноградівський районний суд Закарпатської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

.

Головуючий Леньо В. В.