Романівський районний суд Житомирської області
У Х В А Л А

20 лютого 2026 року селище Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., розглянувши подання державного виконавця Любарського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ніколайчук Анастасії Олегівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2026 року державний виконавець Любарського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ніколайчук А.О. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 , до погашення заборгованості за виконавчим документом.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у цього державного виконавця перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 290/1142/24, виданого 02 квітня 2025 року Романівським районним судом Житомирської області, яке боржник добровільно не виконує, на виклики до державного виконавця не прибуває, декларації про майно та доходи та будь-яких пояснень, листів, на адресу останній не надає та ухиляється від його примусового виконання.

В судове засідання державний виконавець, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, не з`явилася. Заступником начальника Любарського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України заявлено клопотання про розгляд подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника за відсутності представника державної виконавчої служби.

Дослідивши матеріали подання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України,завиняткомобмежень,які встановлюються законом.

Відповідно до статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Європейський суд з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» від 26.11.2009 прийшов до висновку про формування загальних правил щодо права на свободу пересування, наголосивши, що дане обмеження повинне відповідати одночасно трьом критеріям: 1. Ґрунтуватися на законі; 2. переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції; 3. знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам?ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим насамому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з?ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров`я людей.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України визначені статтею 6 Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Зокрема, пунктом 5 частини 1 цієї статті передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Таким чином, враховуючи наведені вимоги закону для здійснення тимчасового обмеження права громадянина України, яке гарантується Конституцією України, законами та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, повинні бути достатньо вагомі підстави, які б свідчили про необхідність застосування такого заходу (продовження його застосування), насамперед в інтересах забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може, зокрема, свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження, тощо.

Згідно пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

Порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за поданням приватного виконавця врегульовано статтею 441 ЦПК України. Частинами 1-4 цієї статті передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця.

У проведеному 1 лютого 2013 року Верховним Судом України аналізі судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вказано, що з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону № 3857-XII та у пункту 18 частини 3 статті 11 Закону № 606-XIV, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Таким чином, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язкуувиконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язокунього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у державного виконавця Любарського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ніколайчук А.О. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 290/1142/24, виданого 02 квітня 2025 року Романівським районним судом Житомирської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 49398,60 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 30220,53 грн інфляційних втрат, 7105,28 грн три відсотка річних та 968,96 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Боржник - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою, яка зазначена у виконавчому листі: АДРЕСА_1 .

06 червня 2025 року державним виконавцем Любарського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ніколайчук А.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, згідно якої зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Однак доказів щодо отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження надано до суду не було. Наявність лише копії супровідного листа, адресованого сторонам виконавчого провадження, не може свідчити про обізнаність боржника щодо початку примусового виконання судового рішення.

Також, 01 липня 2025 року цим державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника транспортного засобу - автомобіля PEUGEOT реєстраційний номер НОМЕР_1 , а 22 жовтня 2025 року - постанову про арешт майна боржника (накладення арешту на транспортний засіб - автомобіль PEUGEOT реєстраційний номер НОМЕР_1 ),

Окрім цього, в ході примусового виконання встановлено, що боржник має транспортний засіб (автомобіль PEUGEOT реєстраційний номер НОМЕР_1 ), будь-якого нерухомого майна, належного боржникові, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено.

Згідно електронної відповіді Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону України, дані щодо перетину боржником ОСОБА_1 державного кордону відсутні.

Підставою для звернення до суду з відповідним поданням є посилання державного виконавця на наявність статусу боржника у виконавчому провадженні, непогашенням боргу у добровільному порядку (самостійне невиконання боржником зобов`язання протягом строку, вказаного державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження), невиконанні та ігноруванні вимог державного виконавця, що виразилось у не з`явленні божником на виклики державного виконавця та ненадання нею жодних пояснень з приводу тривалого невиконання рішення суду.

При цьому держаним виконавцем не доведено, а судом не встановлено у чому саме полягає ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язання встановленого судовим рішенням та як вжиття такого заходу як тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України вплине на виконання судового рішення, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням суду.

Посилання державного виконавця на те, що боржник на виклики державного виконавця не з`являється слід вважати голослівним, оскільки в наявних матеріалах справи відсутні будь-які відомості про вручення чи надіслання боржнику таких викликів.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про факт ухилення боржника від виконання судового рішення у матеріалах справи немає.

Окрім того, дані про вжиті державним виконавцем заходи з виконання рішення та сам факт неповного виконання рішення боржником про це не свідчать.

Суд вважає, що наведені в поданні докази не підтверджують, що ОСОБА_1 вчиняє дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання, та які унеможливлюють чи ускладнюють виконання виконавчого документа.

Надані державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених нею дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, однак в матеріалах відсутні докази отримання боржником кореспонденції, а також докази на підтвердження вчинення нею саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї державним виконавцем у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які дані про отримання боржником, зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження.

За таких обставин, подання державного виконавця про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання нею зобов`язань, покладених судовим рішенням, є недостатньо обґрунтованим, передчасним, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтею 441 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні подання державного виконавця Любарського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ніколайчук Анастасії Олегівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її постановлення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

П`ятнадцятиденний строк на оскарження даного судового рішення слід обчислювати з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 24 лютого 2026 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.В. Ковальчук