Справа №490/3194/21 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/292/26
Постанова

Іменем України

19 січня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем Колосовою О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва ухвалене 12 листопада 2025 року під головуванням судді Черенкової Н.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , зазначивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у праві власності на житловий будинок, обґрунтовуючи її наступним.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г. від 10 січня 2011 року №5-10 та рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2012 року (справа №2-3324/11) їй на праві власності належить 741/2500 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Інша частина житлового будинку на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 43/100 частини та третій особі ОСОБА_3 684/2500 часток.

Реальний поділ жилого будинку був проведений згідно з рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2012 року.

На підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 листопада 2012 року №1271 належній їй на праві власності частині житлового будинку присвоєна нова поштова адреса: АДРЕСА_2 та в подальшому нею отримано відповідне свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 24 грудня 2012 року.

Реальний поділ земельної ділянки, яка належить співвласникам на праві спільної часткової власності, не проведено.

Позивачка зазначає, що на спільній земельній ділянці біля входу до виділеного їй жилого будинку, ОСОБА_2 , з порушенням вимог ДБН збудовано басейн для зберігання води. Зазначена споруда створює їй перешкоди у доступі до входу до будинку, а саме шляхом неможливості занести меблі, будівельний матеріал, обладнання та його технічному обслуговуванні.

Крім того, зберігання води у басейні може призвести до руйнування стін та фундаменту її будинку через потрапляння вологи. Адже, відповідно до діючих ДБН Б 2.2-12:19 басейн для зберігання води повинен бути розташований на відстані 3 метрів від стіни, фундаменту житлового будинку. Тоді як басейн відповідача розташована від стіни її житлового будинку на відстані близько 1 метру.

Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням демонтувати даний басейн, однак її звернення останнім залишені без уваги.

Вищевикладене змусило її звернутись до суду з даним позовом, в якому просила суд зобов`язати відповідача демонтувати басейн для зберігання води, позначений на плані як будівля АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

12 листопада 2025 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи зазначене судове рішення суд першої інстанції узяв до уваги історично складений порядок користування земельною ділянкою співвласниками нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , посилався на недоведеність позивачкою необхідності саме такого способу усунення перешкод як знесення басейну для збору води.

Судом зазначено, що спірна споруда відповідно до постанови КМУ від 07 червня 2017 року №406, не підлягає прийняттю в експлуатацію, не потребує оформлення дозвільних документів на її будівництво.

Судом взято до уваги матеріали інвентарної справи, відповідно до яких, спірний басейн існував з 1957 року, тобто ще до набуття ОСОБА_1 права власності на 57/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з відповідною частиною прилеглих до нього господарських та побутових будівель та споруд. Законність існування цієї прибудови не оспорювалася попереднім власником вказаного будинку, спадкоємицею якого є позивачка.

Доказів побудування та переобладнання саме відповідачем спірного басейна матеріали справи не містять.

Судом також звернуто увагу на висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі №6-1721цс16, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст. 376 ЦК України є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Надаючи оцінку висновку експерта №125-016/1 складеного судовим експертом Лесків С.А. 28 травня 2021 року, суд погодився з доводами відповідача про те, що посилання у висновку на порушення норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 квітня 2019 року №104, є помилковим, оскільки басейн для збору води було збудовано ще щонайменше у 1957 році, а вказані норми чинні з 01 жовтня 2019 року.

З огляду на місце розташування спірної споруди, відсутність жодних доказів того, що вона порушує права позивачки, як співвласниці домоволодіння та створює перешкоди у користуванні належною їй часткою у праві власності, сам факт порушення норм та правил ДБН не є безумовною підставою для знесення самочинного будівництва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що районний суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності позовних вимог та необхідності саме такого способу усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належної їй частки житлового будинку.

Вказує, що матеріали БТІ не містять інформації та наявність документів про надання відповідачу дозволу іншими співвласниками на зведення вказаного спірного басейну.

Вважає, що відсутність передбаченими правовими нормами належного оформлення права власності на певні споруди, не змінює правового статусу майна щодо зведення його самочинно, без дозволу інших співвласників. Відповідач не звільнений від обов`язку отримати дозвіл на зведення спірної споруди басейну від інших співвласників домоволодіння.

Твердження щодо наявності басейну ще з 1957 року є помилковими, оскільки вказана споруда не мала нинішніх розмірів, встановлених експертом у висновку №125-016/2 від 22 вересня 2022 року, а також рахувався як колодязь, що є іншою спорудою в інших розмірах.

Також вважає, що зазначений висновок експерта підтверджує порушення її права власності з боку відповідача, оскільки неможливо усунути перешкоди аніж шляхом демонтажу спірного басейну останнього.

Крім того, звертає увагу на порушення судом першої інстанції процесуальних норм під час розгляду даної справи, оскільки суд безпідставно затягував розгляд даної справи, неодноразово відкладав судові засідання, чим порушив критерії розумних строків у цивільних справах.

24 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані та просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №062711, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є співвласниками у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 960 кв. метрів по АДРЕСА_1 .

06 листопада 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок, відповідно до якого останній придбав нерухоме майно у вигляді 57/100 часток у праві власності на житловий будинок з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема і на 57/100 частин вказаного житлового будинку.

Вказаний будинок у рівних частках по 57/200 частин успадкували дружина померлого ОСОБА_9 (прізвище змінено ІНФОРМАЦІЯ_2 на ОСОБА_10 , в зв`язку з укладенням шлюбу ) та його син - ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 січня 2011 року, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою, вказаний житловий будинок за літ. А-2: житловою площею 106,3 кв.м, загальною площею 239,4 кв.м., до нього примикають: вбиральня за літ. Е, душ за літ. З, літня кухня - сарай за літ. П, огорожа за №№3,4,5,6,7, та споруди за №№8,І.

Згідно витягу про державну реєстрацію прав №28675540 від 14 січня 2011 року за ОСОБА_11 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 57/200 часток будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2012 року у справі №2-3324/11 між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 проведено реальний розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано право власності за ОСОБА_3 на 48/100 часток від 57/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною часткою прилеглих господарських та побутових будівель і споруд, а за ОСОБА_11 на 52/100 часток від 57/100 часток вказаного житлового будинку.

Виділено у власність ОСОБА_3 в житловому будинку, за адресою в АДРЕСА_2 : на першому поверсі-частина коридору 1-1, площею 4,8 кв.; санвузол 1-2, площею 2,5 кв.м.; котельна 1-6, площею 8,1 кв.м.;підвал 1-І, площею 11,1 кв.метрів; коридор 1-ІІ, площею 10,9 кв.м; на другому поверсі-передпокій 1-7, площею 16,2 кв.м; комора1-8, площею 2,8 кв.м; житлова кімната 1-9, площею 10,6 кв.м. всього загальною виділеною площею в житловому будинку 67,0 кв. метрів, загальною інвентарною вартістю 67225 грн.

Виділено у власність ОСОБА_11 в житловому будинку в АДРЕСА_1 літ. А-2 з прибудовою літ. а: на першому поверсі-частину коридору 1-1 площею 4,8 кв. м.; житлову кімнату 1-3, площею 10 кв.м; житлову кімнату 1-4, площею 10,3 кв.м; кухню 1-5, площею 19,0 кв.м.; на другому поверсі- житлову кімнату 1-10, площею 10,6 кв.м; житлову кімнату 1-11, площею 19,2 кв.м. всього загальною виділеною площею в житловому будинку 73,9 кв. м., загальною інвентарною вартістю -74148 грн.

У подальшому, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 06 грудня 2012 року визнано за ОСОБА_11 право власності на 57/200 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, а за ОСОБА_3 право власності на 57/200 земельної ділянки за вказаною адресою.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 листопада 2012 року за №1271, 741/2500 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яка належить гр. ОСОБА_11 , надано нову адресу: АДРЕСА_2 .

24 грудня 2012 року ОСОБА_11 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: 1/1 частка в будинку АДРЕСА_2 .

У висновку експерта №125-016/2 будівельно-технічної експертизи, складеного 22 вересня 2022 року, судовим експертом Лесків С.А. зазначено, що станом з 1957 р. до 1978 р. споруда басейну під літ. №1 була розташована в серединній частині внутрішньої дворової території біля задньої зовнішньої торцевої стіни житлового будинку літ. «А-1» після 1978 р.

Співвласником ОСОБА_2 була виконана реконструкція житлового будинку з добудовою 2-х поверхової прибудови літ. «А-2» з мансардою, споруда водяного колодязю залишилась під правою зовнішньою стіною прибудови літ. «А-2». В 1988р. змінилася конфігурація земельної ділянки АДРЕСА_1 , а саме: фасадна частина була збільшена на ширину 2,5 м. в бік земель територіальної забудови. Станом на 15 липня 1988 року співвласником ОСОБА_2 були виконані будівельні роботи по улаштуванню басейну для зберігання води.

На даний час, безпосередньо біля фасадної межі в лівій боковій частині земельної ділянки, розташований басейн літ. №8 для зберігання води.

Басейн з розмірами в плані 1,0 х 1,0м., розташований на відстані 1,1м. від фасадної зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А-2», огороджений з 2-х сторін огорожею з листів металевого профілю по металевому каркасу, розташований на відстані 0,8м. від фасадної зовнішньої стіни частини житлового будинку, яка належить співвласнику ОСОБА_1 .

Розташування споруди басейну для зберігання води літ. №8 виконане з порушенням вимог ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій" п. 6.1.41 таб. 6.7 прим.№3 «...Відстані від артсвердловин та колодязів до окремих будинків і споруд та інших джерел слід приймати - 20м, місце розташування водозабірних споруд повинно бути по течії грунтових вод і вище по відношенню до розташування каналізаційних споруд. За неможливості забезпечення цієї відстані в межах ділянки слід влаштовувати свердловини, колодязі, які розміщуються вздовж житлових вулиць із відступом від червоної лінії на 2,5 -3,0м. ...».

Крім того, огорожа споруди з листів металевого профілю, встановлена з порушенням п. 6.1.41 «..Для догляду за будівлями і здійснення їх потокового ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше - 1,0 м. При цьому повинне бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок».

В даному випадку, встановлена огорожа в фасадній частині на відстані 0,8м. від зовнішньої стіни частини житлового будинку співвласника ОСОБА_1 , чим створює перешкоди у доступі до частини житлового будинку позначеного на плані літ. «А-2».

Враховуючи місце розташування існуючої споруди басейну для зберігання води №8, виконувати будівельні роботи по перебудові існуючого басейна та огорожі навколо басейна у відповідність до діючих ДБН, є недоцільним та потребує демонтажу.

Сторонами у справі не заперечується, що споруда басейну для зберігання води літ. № 8 розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 в фасадній частині дворової території.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, у тому числі знесення чи усунення інших перешкод у користуванні майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку літ. А-2 по АДРЕСА_2 та власником 57/200 земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами.

Проте, позивачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що розташування басейну для зберігання води літ. № 8 за адресою: АДРЕСА_1 , перешкоджає ОСОБА_1 у володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном.

Так, зокрема, доступ до будинку, який належить позивачці, має окремий вхід, є вільним, а доказів про те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком позивачці, останньою не надано.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що розташування споруди для зберігання води безпосередньо біля входу до її будинку може сприяти руйнації останнього, через потрапляння вологи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим позивачка не надала жодного належного доказу того, що розташування споруди басейну для зберігання води біля входу до її житлового будинку призведе до руйнування майна позивачки. Суду не було надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між розташуванням споруди басейну біля будинку позивачки і наслідками, на які вказує остання - руйнування та просідання цього приміщення, а такі її посилання є виключно припущенням.

Оскільки саме на позивачку покладено обов`язок із доведення факту дійсного порушення її прав, яке, на її думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, проте, зазначену обставину доведено у встановленому порядку не було.

Суд першої інстанції, не встановивши факту порушення відповідачем прав власника щодо користування власністю і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав, дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Твердження позивачки про те, що відповідач побудував зазначену споруду, яка створює їй перешкоди у володінні та користуванні житловим будинком, за відсутності установлення та доведення факту порушення прав позивачки, не є самостійною підставою для задоволення позову про демонтаж спірної споруди.

Суд враховує також і те, що спірна споруда існувала ще з 1957 року, а тому навіть якщо твердження позивачки про руйнування її будинку у майбутньому і заслуговує на увагу, то встановити причину такої руйнації можливо лише за наявності відповідної судової будівельно-технічної експертизи.

Правильним є висновок суду першої інстанції й про те, що заявлений позивачкою спосіб захисту права щодо усунення перешкод шляхом демонтажу басейну для зберігання води, не є найбільш ефективним, оскільки демонтаж спірного об`єкта є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли в іншій спосіб неможливо захистити порушене право позивача.

Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі №6-1721цс16.

Сам по собі факт облаштування споруди для зберігання води з порушенням Державних будівельних норм не дає підстав для висновку про обґрунтованість позову в частині зобов`язання відповідача демонтувати споруду.

Крім того, з досліджених матеріалів інвентарної справи МБТІ №160 на житловий будинок АДРЕСА_1 , суд встановив, що басейн для збору води існував ще щонайменше з 1957 року під літ. №1, був розташований в серединній частині внутрішньої дворової території біля задньої зовнішньої торцевої стіни житлового будинку літ. «А-1». Після 1978 р. одним із співвласників ОСОБА_2 була виконана реконструкція належного йому на праві власності частини житлового будинку з добудовою 2-х поверхової прибудови літ. «А-2» з мансардою. При цьому, споруда водяного колодязю залишилась під правою зовнішньою стіною прибудови літ. «А-2». В 1988 році змінилася конфігурація земельної ділянки АДРЕСА_1 , а саме: фасадна частина була збільшена на ширину 2,5м. в бік земель територіальної забудови і між співвласниками вказаного житлового будинку, який розташований на земельній ділянці площею 960 кв.м. тривалий час, ще до отримання своїх частин будинку був встановлений певний сталий спільний порядок користування зазначеною земельною ділянкою. Реальний розподіл земельної ділянки загального користування між ними не проведений.

На час набуття ОСОБА_1 права власності на 57/100 часток у праві власності на житловий будинок з відповідною часткою прилеглих до нього господарських та побутових будівель та споруд, басейн для зберігання води, вже існував, а позичці в користування перейшла земельна ділянка в тих межах і на тих умовах, якими користувався попередній власник.

При цьому, ОСОБА_8 , будучи власником житлового будинку, спадкоємицею якого є позивачка, законність існування споруди для зберігання води не оспорював.

Жодних відомостей про те, що відповідач самовільно змінив зовнішні розміри спірної спору внаслідок її перебудови чи реконструкції, чим здійснив перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, власником якого є ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Відтак не можна вважати, що права позивачки порушені внаслідок неправомірних дій відповідача.

Крім того, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил (ст. 376 ЦК України).

18 грудня 2018 року Кабінет Міністрів України затвердив зміни до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що надають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, від 07 червня 2017 року № 406.

Зокрема, до переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, віднесено роботи із зведення на земельній ділянці споруд без влаштування фундаментів, зокрема свердловин, криниць, замощень, відкритих басейнів та басейнів із накриттям.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що споруда басейну для збору води не є самочинним будівництвом, правильний.

За наведеного вище, доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах БТІ інформації та документів щодо надання відповідачу дозволу іншими співвласниками на зведення вказаного спірного басейну, є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутність передбаченими правовими нормами належного оформлення права власності на певні споруди, не змінює правового статусу майна щодо зведення його самочинно та не позбавляє відповідача обов`язку отримати дозвіл на зведення спірної споруди від інших співвласників домоволодіння, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки позивачка не довела факт порушення її прав з боку відповідача.

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції процесуальних норм під час розгляду даної справи, оскільки суд безпідставно затягував розгляд даної справи, неодноразово відкладав судові засідання, чим порушив критерії розумних строків у цивільних справах, не є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України та не призвели до неправильного вирішення спору по суті.

З огляду на те, що вимога про зобов`язання відповідача демонтувати басейну для зберігання води, яка тривалий час існувала поряд із будинком позивачки, не підлягає задоволенню, оскільки захистові підлягає тільки порушене право, а позивачкою не доведено, що відповідач порушує право позивачки і що саме у такий спосіб його необхідно захистити, інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

У зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Оскільки в цьому випадку рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 20.01.2026 р.