печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді - Остапчук Т.В. при секретарі Погребняк В.Д за участю заявника - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення по справі 757/30849/24-ц по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила розстрочення виконання судового рішення Печерського районного суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 757/30849/24-ц за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування вимог заяви заявник посилається на те, що наслідок пандемії коронавірусної хвороби СОVID -19 і в наслідок військової агресії Російської федерації проти України - мій чоловік залишився без роботи, а моя донька разом із моїм онуком виїхала за межі України і при цьому в мене на повному забезпеченні знаходилась моя 82 річна мати яку мені нещодавно довелось поховати. Ці обставини поставили мене в жахливе фінансове становище в наслідок чого заявник фізично не може зараз виконати рішення судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В. від 11.11.2024 року по справі №757/30849/24-ц в повному обсязі. Воєнна агресія російської федерації, яка у встановленому порядку визнана форс-мажорною обставиною, дають підстави вважати таке винятковими обставинами, які дають підстави для відстрочення виконання рішення суду згідно із положеннями ст. 435 ЦПК України. У судовому засіданні заявника вимоги заяви підтримала та просила суд задовольнити у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні змісту заяви. Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, належним чином були повідомленні. Вивчивши заяву та дослідивши матеріали справи вислухавши пояснення представників учасників справи, суд встановив наступні обставини та відповідно прийшов до наступних висновків. У провадженні Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В. знаходилась цивільна справа №757/30849/24-ц за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ- БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року по справі №757/30849/24-ц позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.05.2013 року станом на 29.05.2024 року у розмірі 166646,04 грн., яка складається з 104283,18 грн - заборгованість за кредитом та 62362.86 грн заборгованість по відсоткам, а також стягнення судового збору в розмірі 3028 грн задоволено. Згідно з ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною права на суд та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення. У розумінні практики Європейського суду ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання рішення залишилося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст. 6 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з ч. 1, ч. 3, ч. 4, ч. 5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Частиною першою статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника. Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Постановою Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 796/43/2018 встановлено, що підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Рішенням Суду у справі Глоба проти України №15729/07 від 05.07.2012 суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, подаючи заяву, ОСОБА_1 посилається на те, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. ОСОБА_1 вказує, що наслідок пандемії коронавірусної хвороби СОVID -19 і в наслідок військової агресії Російської федерації проти України вона знаходиться у жахливому фінансовому становищі. Крім того, боржник зазначив, що військова агресія Російської Федерації проти України визнана на державному рівні форс-мажорною обставиною. На підтвердження обставин викладених у заяві, боржник надала виписки по картці (часткове погашення), копія виписки по діагнозу чоловіка з чеками на купівлю ліків, чека на оплату комунальних послуг за 1 місяць, роздруківка спілкування з представниками банку. Доказів того, що матеріальний стан відповідача не дозволяє йому виконати зобов`язання, строк виконання якого настав ще у вересні 2025 року, боржником не надано. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що навіть і складне матеріальне становище не свідчить ні про винятковість, ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для відстрочки виконання рішення суду. Як вказувалось вище, відповідач посилається на запроваджений у країні воєнний стан, як на підставу для відстрочення виконання рішення суду, проте суд звертає увагу на те, що як відповідач, так і позивач знаходяться в однакових умовах, оскільки воєнний стан запроваджено на всій території України вказані обставинами не є підставою для відстрочення виконання рішення, а може бути підставою для зупинення виконавчих дій за наявності підстав, визначених ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2024, яке набрало законної сили 18.06.2025 (постанова Київського апеляційного суду), залишено без змін рішення Печерського районного суду міста Києва від 11.11.2024 року. Також, слід звернути увагу, що спірні (договірні) правовідносини між сторонами тривають від дня укладення між учасниками справи договору банківських послуг від 13.05.2013. Наведені обставини свідчать про довготривалість цих правовідносин, а тому відстрочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, повторно призведе до порушення прав та законних інтересів стягувача, що суперечитиме принципу обов`язковості виконання судових рішень та принципу правової визначеності. Системний аналіз норм ЦПК України свідчить про те, що при вирішенні заяви державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Вказане узгоджується з Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №2-1230/11. Заявником не надано до суду відомостей щодо її доходів з моменту винесення рішення по дату звернення із заявою про розстрочення виконання рішення суду (Форма ОК-5), та не надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чи має вона у власності нерухомого майна. Суду не надано доказів, що такий стан фінансів відповідача є тимчасовим і у разі здійснення відповідного розстрочення він матиме об`єктивну можливість виконати рішення суду. Отже, боржником не доведено, що в разі задоволення чи часткового задоволення заяви він зможе добровільно виконати судове рішення, адже відсутні дані які б об`єктивно свідчили про матеріальний стан заявника та з яких можливо дійти висновку, що запропонований заявником період розстрочення і суми щомісячних виплат дійсно знаходяться в межах його доходів. Суду не надано доказів, що у разі здійснення розстрочення на 12 місяців, відповідач, з огляду на те, що суду не надано відомостей, щодо щомісячного доходу,і матиме можливість сплачувати 14 139,51 грн. щомісячно. З огляду на вищезазначене, посилання боржника і зазначені ним доводи не є тими виключними обставинами, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року). Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, ОСОБА_1 суду не надала, тоді як, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення по справі 757/30849/24-ц по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а відтак у її задоволенні слід відмовити. Керуючись ст.ст. 13, 81, 260, 261, 353, 435 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення по справі 757/30849/24-ц по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити. Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадяти днів.

Суддя Т.В.Остапчук