ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/904/26 Справа № 175/3003/24 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Ткаченко І.Ю.,

суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

28 лютого 2024 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат. В позовних вимогах просять суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» суму 3 % річних в розмірі 109 350,21 грн. та суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 360 825,66 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 05.06.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 (надалі Позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту 0, відповідно до якого банк зобов?язався надати та надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 87500,00 дол. США в порядку та на умовах визначених у кредитному договорі. Відповідно до п.п. 1.2.1, 1.2.2. 4.1 кредитного договору позичальник зобов?язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни встановлені договором. Також, 05.06.2007 р. між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки #0/П, відповідно до умов якого поручитель зобов?язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх зобов?язань, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому. Утім, попри взяті на себе зобов?язання позичальник та поручитель не виконували умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, що призвело до утворення заборгованості. 07.10.2010 р. рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-2077/2010 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 05.06.2007 р. в розмірі 744 087,04 грн. 13 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариство «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №2. За вказаним договором новий кредитор одержав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов?язань в тому числі і за кредитним договором №0 від 05.06.2007 р. та договором поруки №0/П від 05.06.2007р. До нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов?язаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.12.2012 р. по справі №6-410/5871/12 замінено стягувача Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у виконавчих листах виданих для примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.10.2010 р. по справі №2-2077/2010. На сьогоднішній день відповідачами рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.10.2010 р. по справі №2-2077/2010 не виконано (а.с.1-5).

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат - задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» суму 3 % річних в розмірі 109 350,21 грн. та суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 360 825,66 грн., що загалом складає 470 175,87 грн., а також судовий збір (а.с.136-140).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у поновному обсязі (а.с.148-153).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 (надалі Позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту 0, відповідно до якого банк зобов?язався надати та надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 87500,00 дол. США в порядку та на умовах визначених у кредитному договорі.

Відповідно до п.п. 1.2.1, 1.2.2. 4.1 кредитного договору позичальник зобов?язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни встановлені договором.

Також, 05.06.2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки #0/П, відповідно до умов якого поручитель зобов?язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх зобов?язань, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

Утім, попри взяті на себе зобов?язання позичальник та поручитель не виконували умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, що призвело до утворення заборгованості.

07.10.2010 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-2077/2010 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк»

заборгованість за кредитним договором №0 від 05.06.2007 року в розмірі 744 087,04 грн.

13 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариство «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №2. За вказаним договором новий кредитор одержав право (замість первісного кредитора) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов?язань в тому числі і за кредитним договором №0 від 05.06.2007 року та договором поруки №0/П від 05.06.2007 року.

До нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов?язаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.12.2012 року по справі №6-410/5871/12 замінено стягувача Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у виконавчих листах виданих для примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.10.2010 року по справі №2-2077/2010.

На сьогоднішній день відповідачами рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.10.2010 року по справі №2-2077/2010 не виконано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог та стягуючи солідарно з відповідачів 3% річних в сумі 109 350,21 грн та інфляційні втрати у сумі 360 825,66 грн., виходив з із обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом 1 інстанції встановлено, що 07.10.2010 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №2-2077/2010 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 05.06.2007 року в розмірі 744 087,04 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

Таким чином, проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. При цьому зазначив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Пред`явлення кредитором при існуванні задавненої вимоги тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).

Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст.625ЦК України у натуральному зобов`язанні.

Безумовно, строк позовної давності за своєю правовою природою має суттєву відмінність від строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. В той же час в питанні можливості застосування до зобов`язання нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, дані юридичні категорії з точки зору суду породжують схожі наслідки.

Зокрема, в обох випадках існує невиконане зобов`язання. В одному з них невиконане зобов`язання породжене договором, в іншому - договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду (питання породження та регламентації зобов`язання рішенням суду було предметом дослідження численної судової практики, зокрема і в справі № 161/13011/23, постанова Верховний Суду від 23 квітня 2025 року)

В обох таких випадках зазначене зобов`язання не припинене, в обох випадках боржник може виконати таке зобов`язання в добровільному порядку, однак в обох випадках кредитор втратив право на те, аби змусити боржника виконати таке зобов`язання в примусовому порядку. І саме в цьому пропуск строку позовної даності за договірним зобов`язанням та пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання породжує схожі наслідки по відношенню до положень ст. 625 ЦК України.

У зазначеній вище постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зробила висновок про те, що конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в примусовому порядку.

В свою чергу, втрата можливості реалізації зобов`язання в примусовому порядку обумовлює і втрату права нараховувати на таке невиконане зобов`язання 3 % річних та інфляційні втрати.

З точки зору суду наведена позиція є не тільки законною, але і справедливою по суті, оскільки не прив`язане до можливості примусової реалізації виконання боржником основного зобов`язання право кредитора нараховувати на таке зобов`язання 3 % річних та інфляційні втрати взагалі нівелює по суті інститути позовної даності та строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.10.2010 року №2-207710, яким з відповідачів стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №0 від 05.06.2007 року у сумі 744 087,04 грн., набрало чинності 19.10.2010 року.

В матеріалах справи мається, долучена до позовної заяви копія виконавчого листа №2-2077/2010, виданого 07.10.2010 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, яка містить відмітки виконавчої служби, остання - від 23.02.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку із пропуском встановленого строку пред`явлення документів до виконання на підставі п.1 ч.1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (який діяв на дату прийняття рішення).

Наведене, також, підтверджується листом заступника начальника відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського РУЮ від 23.02.2015 року. №3589/ц та Постановами про відмову у відкритті виконавчого провадження від 23.02.2015 року та від 06.10.2015 року, які містяться в матеріалах справи.

Доказів належного звернення до виконання зазначеного виконавчого листа №2-2077/2010, виданого 07.10.2010 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області та фактичного ухилення відповідачами від виконання зобов`язань позивачем не надано.

Враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, колегія суддів, звертає увагу на те, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку, тому за встановлених апеляційним переглядом обставин справи, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

При цьому, колегія суддів вважає, що підстави для зупинення провадження по даній справі, відповідно до п.10 ч.1 ст. 252 ЦПК України, відсутні.

На підставі викладено вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим ухвалив незаконне судове рішення, яке підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, слід стягнути із ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору за перегляд справи в апеляційному порядку у розмірі 8 463,17 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 463,17 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Судді: