Дата документу 14.01.2026 Справа № 335/6831/25
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/6831/25 Пр. № 22-ц/807/153/26Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Онищенка Е.А.

за участі секретаря Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ, СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ ПРОКУРАТУРИ У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ, держави Україна в особі ДЕРЖАВНОЇ КАЗАНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом(а.с.1-4), в якому просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в розмірі 16 (шістнадцяти) мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, прийнятої в Україні на момент ухвалення рішення суду у цій справі (на момент звернення з позовом до суду сума відшкодування становить 128000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 15.02.2024 року в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000126 від 18.12.2023 року на підставі клопотання слідчого, погодженого з прокурором, слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя накладено арешт на транспортний засіб, вилучений 07.02.2024 року слідчим під час обшуку (ухвала у справі № 335/1249/24, провадження № 1-кс/335/731/2024): марки Nissan Navara, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є позивач, як військовослужбовець та отримувач благодійної допомоги. 09.04.2024 року за клопотанням представника позивача, як третьої особи, щодо майна якої вирішене питання про арешт, слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (ухвала у справі № 335/1249/24, провадження № 1-кс/335/ 1366/2024) скасовано арешт зазначеного вище транспортного засобу в частині заборони користування цим майном та відмовлено в задоволенні клопотання в частині розпорядження цим транспортним засобом. 14.05.2025 року судовий розгляд кримінального провадження був завершений та вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя (справа № 333/5139/24, провадження № 1-кп/333/340/25) скасований арешт з вказаного транспортного засобу. Вирок набрав законної сили 16 червня 2025 року. З огляду на викладене, в період часу з 07 лютого 2024 року до 16 червня 2025 року, тобто протягом 16 календарних місяців до позивача органом досудового розслідування застосовувались заходи кримінально-правового впливу у вигляді арешту майна. При цьому позивач не є особою, щодо якої здійснювалось кримінальне провадження і не мав у кримінальному провадженні процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого чи цивільного відповідача. Посилаючись на положення ст. 130 КПК України, ст.ст. 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України позивач зазначає, що має право на відшкодування завданої моральної шкоди внаслідок безпідставного застосування до нього заходів кримінально-правового впливу протягом 16 місяців. При цьому, на позивача чинним законодавством покладається обов`язок доказування тільки розміру шкоди. Факт завдання шкоди є преюдиціальним внаслідок застосування протягом певного проміжку часу до позивача заходів кримінально-правового характеру та відсутності судового підтвердження вини позивача у вчиненні будь-якого правопорушення. Строк, протягом якого позивачу завдана шкода, також не потребує додаткового доказування та визначається строком застосування до нього заходів кримінально-правового характеру. Наявність вини відповідачів не має жодного доказового значення з огляду на приписи ст.ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України. Враховуючи, що компенсація моральної шкоди відбувається за принципом розумності, справедливості та недопущення безпідставного збагачення потерпілого, розмір такої компенсації повинен бути достатнім, щоб компенсувати приниження, в яких полягає моральна шкода. Позивач вважає себе гідним того, щоб його права дотримувались іншими членами суспільства, тим більше правоохоронними органами. Законом, що регулює описані вище цивільні відносини, є Закон У країни «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З огляду на викладене, позивач у зв`язку з безпідставним застосуванням у кримінальному провадженні арешту майна протягом шістнадцяти місяців, має право на відшкодування моральної шкоди у мінімально визначеному законом розмірі шістнадцяти розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої в Україні на час ухвалення у цій справі судового рішення.

В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Геєць Ю.В. (а.с.37). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.38) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2025 року (а.с.124-128) у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.133-136) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити у цій справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

В автоматизованому порядку 22.09.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Онищенка Е.А. (а.с.140). Ухвалою апеляційного суду від 23.09.2025 року (а.с.141) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 01.10.2025 року (а.с.144). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 02.10.2025 року (а.с.145), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.146), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі.

Відповідачі СПЕЦІАЛІЗОВАНА ПРОКУРАТУРА У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ (а.с.164-180) та ГУНП В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (а.с.181-206) подали апеляційному суду відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі.

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі додатково через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 та представник відповідачаСПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ ПРОКУРАТУРИ У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ не з`явились.

Представник відповідача СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ ПРОКУРАТУРИ У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ Мусієнко А.О. подала апеляційному суду клопотання (заяву) про відкладення (перенесення) розгляду справи на іншу дату через перебування прокурора ВІДДІЛУ ПРЕДСТАВНИЦТВА ІНТЕРЕСІВ ДЕРЖАВИ В СУДІ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ ПРОКУРАТУРИ У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ Карпенка О.І. у щорічній відпустці у період з 05.01.2026 року по 18.01.2026 року із додатками на підтвердження викладеного в ньому (а.с.211-219).

Проте, за змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Апеляційний суд не визнавав обов`язковою у цій справі явку представника СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ ПРОКУРАТУРИ У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ, та зокрема прокурора Карпенка О.І., у дане судове засідання у цій справі та взагалі.

Також, СПЕЦІАЛІЗОВАНА ПРОКУРАТУРА У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ, та, відповідно, представник останньої Карпенко О.І., були завчасно, ще 03.10.2025 року повідомлені про дату, час та місце даного судового засідання у цій справі (довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету в системі «Електронний суд» - а.с.161), тому вони мали можливість на свій розсуд за бажанням: юридична особа - забезпечити явку свого іншого працівника у дане судове засідання, враховуючи що в штаті є інші працівники, окрім ОСОБА_3 (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), чи представник Карпенко О.І. планувати свою відпустку, з урахуванням дати даного судового засідання у цій справі.

Крім цього, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: у задоволенні вищезазначеного клопотання (заяви) представника відповідача СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ ПРОКУРАТУРИ У СФЕРІ ОБОРОНИ СХІДНОГО РЕГІОНУ Мусієнко А.О. про відкладення (перенесення) розгляду справи на іншу дату відмовити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності представників останнього та позивача ОСОБА_1 за присутності представників сторін: адвоката Ковальова Д.М. (позивача ОСОБА_1 а.с.137), ОСОБА_4 (відповідача ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ а.с.198), ОСОБА_5 (відповідача ДЕРЖАВНОЇ КАЗАНАЧЕЙСЬКОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ а.с.60-61).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, у тому числі представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковальова Д.М., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що в апеляційному порядку вирок у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 не оскаржувався, набрав законної сили та є чинним, автомобіль марки Nissan Navara, державний номерний знак НОМЕР_1 був речовим доказом у кримінальному провадженні (справі) відносно ОСОБА_6 ; ухвали слідчого судді в частині арешту цього автомобілю спочатку та заборони розпорядження вищезазначеним транспортним засобом у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 у подальшому були чинними, лише вироком вирішено долю цього речового доказу (транспортного засобу), арешт останнього скасовано після набрання вироком законної сили, повернуто автомобіль ОСОБА_1 ; ОСОБА_1 не звертався з позовом до ОСОБА_6 для відшкодування будь-якої шкоди; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, оскільки останнім не було надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком; під час судового розгляду не доведено факт заподіяння шкоди відповідачами внаслідок безпідставного застосування до нього заходів кримінально-правового впливу протягом 16 місяців, та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та бездіяльністю відповідачів; правові підстави покладення на відповідачів цивільно-правової відповідальності відсутні.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2025 року по справі № 333/5139/24 (а.с. 22-35) встановлено, що приблизно в січні 2024 року у м. Запоріжжі, більш точний час та місце не встановлено, ОСОБА_6 без відома власників, отримав в своє розпорядження: окрім інших транспортних засобів, автомобіль «Nissan Navara», 2006 року випуску, VIN НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 ; тимчасовий реєстраційний талон НОМЕР_3 на автомобіль «Nissan Navara», 2006 року випуску, VIN - НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 ; акт приймання - передачі майна від 21.11.2023, складений в м. Києві, відповідно до якого Благодійна організація «Благодійний фонд «Фавбет Фаундейшн» передає на безоплатній основі у якості безповоротної гуманітарної допомоги, а солдат військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_1 отримує транспортний засіб «Nissan Navara», 2006 року випуску, VIN - НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_1 .

Після чого, у ОСОБА_6 , який не був власником та не мав законних повноважень на розпорядження вказаними автомобілями, які являються гуманітарною допомогою, призначеною для потреб Збройних Сил України, виник злочинний намір, направлений на незаконне особисте збагачення шляхом реалізації потенційному покупцю вказаних автомобілів, якого він завірить в законності вказаної угоди та у можливості реєстрації за ним права власності або права користування чи розпорядження на них, що не відповідало дійсності. Для реалізації злочинної схеми ним було підшукано покупця ОСОБА_7 , коштами якого він мав намір заволодіти шляхом обману останнього.

У подальшому, 06.02.2024 року, приблизно о 12.10 годині, ОСОБА_6 , діючи умисно, шляхом обману, з метою власного збагачення, знаходячись в автомобілі «Mercedes-Benz ML 270», 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_6 , поблизу території станції технічного обслуговування транспортних засобів, яка розташовується за координатами (47.7925348, 35.1857265) та межує із адресою: АДРЕСА_1 , отримав від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 23600 доларів США (імітаційні кошти) у якості оплати за 5 автомобілів: в тому числі - автомобіль «Nissan Navara», 2006 року випуску, VIN - НОМЕР_7 , державний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, ОСОБА_6 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, шляхом обману заволодів коштами ОСОБА_7 в сумі 23 S00 доларів США (імітаційні кошти), що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним Банком України станом на 06.02.2024 становить 893794,2 грн., що є великим розміром, які отримав від останнього за реалізацію 5 автомобілів, запевнивши покупця в тому, що він нібито отримає документи на підставі яких зареєструє їх на своє ім`я і таким чином отримає їх у власність, користування та розпорядження, що не відповідало дійсності, так як чинним законодавством України продаж товарів гуманітарної допомоги з метою отримання прибутку заборонено та ОСОБА_6 не мав повноважень від власників на продаж автомобілів або їх передачі у користування чи розпорядження іншим особам (а.с.22-35).

Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 15.02.2024 року в рамках кримінального провадження № 0000126 від 18.12.2023 року на підставі клопотання слідчого, погодженого з прокурором, слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя накладено арешт на автомобіль марки «Nissan Navara», державний номерний знак НОМЕР_8 , який передано на безоплатній основі у якості безповоротної гуманітарної допомоги солдату військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_1 (а.с.14-17).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2024 року арешт вказаного транспортного засобу скасовано в частині заборони користування цим майном та відмовлено в задоволенні клопотання в частині розпорядження автомобілем (а.с.18-21).

Згідно з вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2025 року по справі № 333/5139/24 ОСОБА_6 визнано винним у кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 1 ст. 309 КК України, ч. 4 ст. 190 КК України. Вирішено долю речових доказів (вилучені транспортні засоби, в т. ч. автомобіля марки «Nissan Navara», державний номерний знак НОМЕР_8 ) повернуто за належністю на підставі ст. 100 КПК України. Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2024, згідно якої накладено арешт на транспортні засоби, в тому числі Nissan Navara з державним номерним знаком НОМЕР_1 , вилучені 08.02.2024 під час проведення обшуку будівель та споруд, які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:020:0067, за адресою: АДРЕСА_2 , після набрання вироком законної сили скасовано (а.с.22-35).

Суд першої інстанції правильно встановив, що сторона позивача у позовній заяві посилалась на перебування під арештом автомобілю вилученого під час проведення обшуку, належного позивачу (період з 07.02.2024 по 16.06.2025).

Згідно із частиною 2 статті 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку (ч. 1 ст. 170 КПК України).

У випадку передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 98 КПК України).

За приписами частини 2 статті 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно із частиною 11 статті 170 КПК України заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

З ухвали Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 15.02.2024 року у вищезазначеному кримінальному провадженні судом першої інстанції було правильно встановлено, що вилучені транспортні засоби у кількості п`яти штук є речовими доказами в розумінні статті 98 КПК України, так як вони є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Досліджені слідчим суддею матеріали кримінального провадження містять достатні дані для висновку що вилучений слідчим під час обшуку транспортний засіб був об`єктом кримінально-протиправних дій, який міг бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

З викладеного слідує, що вказаний позивачем транспортний засіб було використано як доказ у кримінальному провадженні та це відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Арешт такого майна був необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів. Повернення вилученого майна могло призвести до його зникнення чи знищення.

За таких обставин, враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального, можливість зникнення, втрати, пошкодження, приховування чи перетворення вказаного майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, клопотання слідчого про арешт майна (транспортного засобу) слідчим суддею визнано доведеним та обґрунтованим.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підтвердження факту незаконності накладеного арешту на майно стороною позивача у цій справі не було надано суду відповідних доказів.

В той же час, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України, арешт майна було скасовано вироком суду, а майно на яке було накладено арешт (автомобіль) повернуто за належністю власнику.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Судорм першої інстанції було правильно встановлено, що в даному випадку такий захід забезпечення кримінального провадження - як арешт майна, що належить позивачу, був обумовлений необхідністю здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні з метою досягнення дієвості цього провадження, а його доцільність перевірялася слідчим суддею.

З огляду на викладене, судом першої інстанції правильно не було встановлено підстав для застосування наслідків цивільно-правового характеру до відповідачів, та суд першої інстанції обґрунтовано не встановив дій чи бездіяльності відповідачів у справі, які б заподіяли позивачу моральну шкоду.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18, від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 686/27961/19.

За таких обставин, суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу правильно відмовив, оскільки під час судового розгляду не доведено факт заподіяння шкоди відповідачами внаслідок безпідставного застосування до нього заходів кримінально-правового впливу протягом 16 місяців, та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та бездіяльністю відповідачів; правові підстави покладення на відповідачів цивільно-правової відповідальності відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що фактично дублюють доводи його позову у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та представник позивача не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції у цій справі.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Окрім цього, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в силу вимог закону був звільнений від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова апеляційним судом складена 19.01.2026 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Онищенко Е.А.