Провадження № 2/161/329/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Романюк М.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_5 про захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб шляхом зобов`язання демонтажу камери відеоспостереження,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Назарук Юлія Володимирівна звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляєсамостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_5 про захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб шляхом зобов`язання демонтажу камери відеоспостереження.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 є співвласниками садового будинку АДРЕСА_1 . У даному будинку позивач проживає із своєю сім`єю. Через деякий час, із сусідами по суміжній ділянці почали виникати побутові конфлікти, суперечки,які врегулювати мирним шляхом не виявилось можливим. Згодом відповідач ОСОБА_2 встановила на своєму будинку камеру відеоспостереження, яка скерована на подвір`я та будинок позивача. Згоди на встановлення камери зовнішньоговідеоспостереження ні позивач ні члени її сім`ї не надавали, та такі діїї на думку позивача є порушенням правил добросусідства та втручання в приватне життя. Камера, яка встановлена відповідачем веде відеоспостереження не з місця загального користування між сусідами, а охоплює приватне угіддя позивача, чим фактино здійснює втручання в її приватне життя, адже позивач відчуває, що за нею постійно спостерігають, фільмують,та останній невідомо чи відповідач поширює відеозаписи в мережі інтернет.

На прохання позивача зняти або вимкнути камеру відеоспостереження відповідач не реагувала, що зумовило необхідність позивача звертатись до територіальних органів поліції. На її звернення поліція дала відповідь, що проблемні питання щодо встановлення камери відеоспостереження не належить до компетенції Національної поліції. Вказані обставини зумовили необхідність звернення до суду із даною позовною заявою для захисту свого особистого неманового права. Крім того, діями відповідача їй завдана моральна шкода. Позивач вже тривалий час зазнає моральних страждань, фізичний та психологічний дискомфорт, пов`язаний із несанкціонованою відеофіксацією її приватного життя та членів її сім`ї. Так, позивач для захисту свого порушеного права вимушена була звертатися до правоохоронних органів,суду, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, способу життя. З часу встановлення відповідачем камери відеоспостереження минуло два роки та протягом цього часу позивач постійно намагалася припинити втручання в її особисте життя, зазнавала дискомфорту, а саме, не могла почуватися вільно у межах свого будинковолодіння. Так, розмір завданої моральної шкоди в грошовому еквіваленті позивач оцінює в розмірі 20 000 гривень.

На підставі вищевикладеного, просить зобов`язати ОСОБА_2 припинити втручання у приватне життя ОСОБА_4 та її сім`ї шляхом припинення здійснення відеозйомки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 та демонтажу камери зовнішнього відеоспостереження, встановленої за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 завдану моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., а також понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Ухвалою судді від 12 вересня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Носкова О.М. 09 жовтня 2025 року надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що відповідачем не здійснюється відеофіксація ані позивача та членів її сім`ї, ані її будинковолодіння. Спірна камера зовнішнього відеоспостереження, про демонтаж якої просить позивач, встановлена на належному їм будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює фіксацію земельної ділянки, яка належить їм на праві власності, а тому жодні права позивача не порушуються. Вважають, що позивач звернулася до суду в зв`язку з неприязними відносинами до її сім`ї, які тривають від 2020 року. Також, 11 листопада 2025 року надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких представник відповідача вказує на безпідставність позовних вимог, просить в задоволенні позову відмовити. Вказує, що оскільки між сторонами виникають конфлікти з приводу встановлення меж користування земельними ділянками, з метою недопущення чи фіксації будь-яких протиправних дій зі сторони ОСОБА_4 , чоловіком відповідача була встановлена камера відеоспостереження, яка здійснює відеофіксацію території спірної межі між земельними ділянками. Встановлення відповідачем камери відеоспостереження не мало на меті порушения особистого немайнового права позивача (втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї), а здійснене виключно з метою захисту майнових прав, зокрема, користування належною їй земельною ділянкою. Відеофіксація території спірної межі між земельними ділянками ніде не поширювалася. Крім того, чинним законодавством не визначено жодного порядку щодо встановлення камер відеоспостереження на фасадах приватних житлових будинках, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів. Тобто, встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта нерухомого майна.

В судовому засіданні представник позивача Назарук Ю.В. підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача Носков О.М. в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився.17.10.2025 року від нього надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності.Щодо задоволення позовної заяви не заперечує.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Суд установив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер :31:153:0588, площею 0,0644 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.14-17;19,20).

Відповідач ОСОБА_2 , є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер :31:153:0762, площею 0,0644 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №324492.

В ході розгляду справи не заперечувалося, що між сторонами тривалий час існують неприязні відносини, часто виникали конфлікти.

Із відповіді Луцького РУП ГУНП у Волинській області на звернення ОСОБА_6 щодо протиправних дій сусідки по дачній ділянці в СТ`Дружба» ОСОБА_2 від 01 квітня 2025 року № 41343 вбачається, що під час перевірки було встановлено, що проблемні питання, які виникли у ОСОБА_6 із ОСОБА_2 щодо встановлення останньою камери відеоспостереження на приватній ділянці не відноситься до компетенції Національної поліції.

У позовній заяві позивач посилається на ту обставину, що камера, встановлена на будинковолодінні відповідача ОСОБА_2 охоплює її приватне угіддя, чим фактично здійснюється втручання в її приватне життя, адже вона відчуває, що за нею постійно спостерігають, фільмують,та їй невідомо чи відповідач поширює відеозаписи в мережі інтернет.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як зазначено в ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 275 цього Кодексу фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Необхідно зазначити, що кожен має право на повагу до його гідності; ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; право особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію може бути обмежене, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей (ст. ст. 28, 32, 34 Конституції України, ст. ст. 201, 270, 271, 297, 301, 302 ЦК України).

Діяльність фізичних осіб не може порушувати особисті немайнові права; фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який може здійснюватися способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення; обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою; негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається лише якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру, знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом (ст. 273 ч. 3, ст. 275, ст. 277 ч. 3, ст. 301 ч. 4, ст. 307 ч. ч. 1, 3 ЦК України).

Забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом; порушення законодавства про інформацію тягне за собою, зокрема, цивільно-правову відповідальність, в т.ч., у вигляді відшкодування моральної шкоди (ст. ст. 23, 47, 48, 49 Закону України «Про інформацію»).

Конституційний Суд України у рішенні від 30 жовтня 1997 року № 5-зп у справі № 18/203-97 щодо офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та статті 12 Закону України «Про прокуратуру» розтлумачив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані). Цей перелік не є вичерпним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України).

Положення статті 32 Конституції України роз`яснено в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті32, частин другої, третьої статті34 Конституції України.

Конституційний Суд України розтлумачивши, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї)це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.

Передбачене даною статтею право гарантує фізичним особам право на особисте життя та його таємницю. Дане право є відповідним розвитком положень ст. 32 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Під поняттям «особисте життя» слід розуміти поведінку фізичних осіб поза межами виконання різноманітних суспільних обов`язків, тобто життєдіяльність людини в сфері сімейних, побутових, особистих, інтимних та інших стосунків, що звільнені від «тягаря суспільних інтересів».

Згідно ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Суд погоджується з тим, що кожна особа має право використовувати систему відеоспостереження у межах своєї приватної власності.

Відтак, у контексті даного спору доведенню підлягає та обставина чи відповідач ОСОБА_2 здійснює відеоспостереження поза межами своєї приватної власності та таким фіксувалися обставини приватного життя ОСОБА_4 .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

На переконання суду, стороною позивача в ході розгляду справи не було надано жодних доказів того, що відеофіксація, яка здійснюється відповідачем за допомогою камери зовнішнього відеоспостереження, в будь-якій мірі порушує особисті немайнові права, пов`язані із втручанням у приватне життя позивача ОСОБА_4 .

Як вбачається із зображень з камер відеоспостереження, яка розташована на будинку відповідача за 10.11.2025 року та 07.01.2026 року, долучених представником відповідача, на фото видно встановлений паркан - сітку між будинковолодіннями позивача та відповідача та частину земельної ділянки позивача. Такий ракурс зйомки свідчить про те, що метою відеофіксації є саме контроль цілісності периметру ділянки відповідача, а не спостереження за приватним життям позивача.

Позивачем в ході розгляду справи не заявлено клопотання про проведення відповідної експертизи, що давало б змогу визначити, чи камера відеоспостереження, встановлена на будинку відповідача, має технічну можливість здійснювати зберігання, використання інформації про особисте життя позивача.

Суд установив, що позивач обґрунтовує свої вимоги лише припущеннями про те, що камера відеоспостереження, встановлена на будинковолодінні відповідача, порушує її право та право її членів сім`ї на приватність. Однак, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу.

Потрапляння у кадр незначної частини прилеглої території (краю подвір`я та паркану -сітки) є технічно неминучим наслідком реалізації відповідачем права на охорону периметру власної земельної ділянки. Оскільки об`єктив камери не охоплює зони активного відпочинку чи місця інтимного побуту позивача, таке втручання є мінімальним і не може вважатись порушенням права на приватність у розумінні ст. 32 Конституції України.

Надані відповідачем знімки підтверджують, що ракурс камери спрямований на межу ділянок (паркан) та технічне приміщення, розташоване на земельній ділянці відповідача. Фіксація самого лише паркану та фрагменту землі без спостереження за конкретними діями осіб, їхнім побутом чи приватними зустрічами не становить збору конфіденційної інформації про особу.

?Суд бере до уваги, що відповідачка є власницею земельної ділянки. Відповідно до ст. 319, 391 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Встановлення системи відеоспостереження для охорони майна є легітимною метою, спрямованою на реалізацію конституційного права на захист власності.

?Оцінюючи "справедливу рівновагу" між правом позивача на приватність (ст. 32 Конституції) та правом відповідача на безпеку майна, суд приходить до таких висновків.

?За відсутності доказів фактичного збору інформації про позивача, саме по собі існування камери на сусідній будівлі не може вважатися свавільним втручанням у приватне життя.

?Суб`єктивне відчуття дискомфорту позивача не може бути підставою для обмеження права власності відповідача без об`єктивного підтвердження порушення норм закону.

? Встановлення відеоспостереження у даному випадку є пропорційним заходом, оскільки воно спрямоване на охорону майна і не доведено, що воно здійснюється у спосіб, який надмірно обмежує права позивача (сусідів).

Встановлення відповідачем камери відеоспостереження у відкритому місці є правом відповідача щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене ст. 19 ЦК України. При цьому встановлення камери відеоспостереження не заборонено законом і не потребує отримання відповідних дозволів компетентних органів та в даному випадку жодним чином не порушує прав позивача на приватне життя.

?Враховуючи, що право на захист виникає лише у разі реального порушення, невизнання або оспорювання прав, а факт такого порушення позивачем не доведений, суд не знаходить підстав для задоволення вимог про демонтаж.

Оскільки, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від позовних вимог про зобов`язання демонтувати камеру відеоспостереження, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_5 про захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб шляхом зобов`язання демонтажу камери відеоспостереження в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у позові та враховуючи положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 27, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_5 про захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб шляхом зобов`язання демонтажу камери відеоспостереження - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

Третя особа: ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Дата складення повного тексту рішення - 23 січня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М. Філюк