Провадження № 22-ц/801/138/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 рокуСправа № 127/19500/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув (в режимі відеоконференції) у відкритому судовому засіданні справу № 127/19500/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрбуд» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення вихідної допомоги,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2025, ухвалене у складі судді Дернова В. В. в приміщенні суду в м. Вінниці, повний текст рішення складено 20.10.2025, -

в с т а н о в и в :

23.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрбуд» (далі ТОВ «Центрбуд») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення вихідної допомоги, в якому просив : (1) зобов`язати відповідача поновити його на посаді інженера з охорони праці ТОВ «Центрбуд»; (2) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який на день звернення до суду складає 8558 грн.; (3) стягнути з відповідача на його користь не нараховані та не виплачені кошти, що належать йому при звільненні в розмірі 9039,40 грн..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 25.05.2021 працював а посаді інженера з охорони праці (за сумісництвом, у вільний від основної роботи час) на об`єкті «Реконструкція технічної території військової частини НОМЕР_1 ».

23.02.2025 позивача було звільнено з підприємства наказом ТОВ «Центрбуд» за підписом генерального директора Черненка С. від 15.02.2025 № 282-г згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Зазначає, що його було звільнено з порушенням вимог статті 492 КЗпП України, оскільки роботодавцем не було запропоновано йому усі наявні вакантні посади (іншу роботу) на підприємстві, а також йому не було виплачено всі суми, що належать позивачу при звільненні в розмірі 36010,13 грн, а виплачено меншу суму 26970,73, тобто різниця становить 9038,40 грн.

Крім цього, в день звільнення відповідачем не було надано позивачу копію наказу про звільнення, чим було порушено вимоги статті 47 КЗпП України. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 8558 грн на день звернення до суду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2025 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (вх № 102041 від 17.11.2025), яка подана засобами поштового зв`язку 14.11.2025, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що в період з 23.03.2025 по 25.05.2025 позивачу не було запропоновано відповідачем жодної вакантної посади, незважаючи на те, що вони були. Посада інженера з охорони праці не була скорочена 23.05.2025.

15.12.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 14198/25-вх) ТОВ «Центрбуд», в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

24.12.2025 до апеляційного суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 ..

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача Жигала Л.В. заперечила проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 756/1529/15-ц).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

25.05.2021 ОСОБА_1 працював за сумісництвом на посаді інженера з охорони праці у ТОВ «Центрбуд». /а. с. 17/.

15.02.2025 наказом ТОВ «Центрбуд» № 282-г «Про попередження працівників стосовно запланованого звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату» було наказано підготувати письмове повідомлення про наступне вивільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з пропозицією вакантних посад (за наявності) працівникам, задіяним на об`єкті «Реконструкція технічної території військової частини НОМЕР_1 »; вручити повідомлення про наступне вивільнення працівникам, які підлягають звільненню /а. с. 12/.

23.03.2025 ОСОБА_1 було вручено попередження про майбутнє звільнення із займаної посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП; також ОСОБА_1 було повідомлено, що на підприємстві відсутня будь-яка інша вакантна посада або інша робота /а. с. 13, 95/.

31.03.2025 наказом ТОВ «Центрбуд» від № 202/о/щс «Про внесення змін до штатного розпису» у зв`язку зі зміною кількості посад та розміру фонду оплати праці на підприємстві виведено наступні посади : начальника дільниці 1 посада, комірника 1 посада, геодезиста 1 посада, виконавця робіт 1 посада, арматурника 1 посада. З 1.04.2025 затверджено новий шатний розпис для працівників підприємства.

Новий штатний розпис, який вводився в дію з 1.04.2025 передбачав, зокрема посаду інженер з охорони праці (код за класифікатором професій ДК 003:2010), кількість штатних одиниць 1, посадовий оклад 9200 /а. с. 124-125/

22.05.2025 наказом ТОВ «Центрбуд» № 954/1/к/ос «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників» позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади інженера з охорони праці 23.05.2025 у зв`язку зі скороченням його посади внаслідок скорочення чисельності та штату працівників ТОВ «ЦЕНТРБУД» (п. 1 ст. 40 КЗпП України) /а. с. 123/.

31.05.2025 наказом ТОВ «Центрбуд» № 203/ш/ос «Про внесення змін до штатного розпису» у зв`язку зі зміною кількості посад та розміру фонду оплати праці на підприємстві виведено наступні посади : інженер з охорони праці (1 посада); машиніст крана автомобільного (1 посада). З 1.06.2025 затверджено новий штатний розпис для працівників підприємства /а. с. 127-129/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача поновити його на посаді інженера з охорони праці ТОВ «Центрбуд».

Відповідно до ч.2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Таким чином, законодавством України надано працівникам право працювати за сумісництвом.

Стаття 102-1 КЗпП України визначає, що сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи.

Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу (зміни від 01.07.2022)

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У відзиві відповідач зазначав, що позивача було залучено до роботи на Об`єкті «Реконструкція технічної території військової частини НОМЕР_1 » в якості інженера з охорони праці, оскільки сам Об`єкт знаходиться на території Вінницької області і тому залучались працівники з територіальним місцезнаходженням в межах Вінницької області /а.с. 31/.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із відсутністю видатків на виконання робіт по об`єкту «Реконструкція технічної території військової частини НОМЕР_1 » зі сторони замовника (Міністерство оборони України) у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, що призвело до необхідності скорочення чисельності та штату працівників. / а.с. 35-73/

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачем доведено, що у зв`язку з відсутністю фінансування виконання робіт з будівництва на Об`єкті «Реконструкція технічної території військової частини НОМЕР_1 » робота для позивача, який залучався для виконання робіт саме на даному ОСОБА_3 була відсутня.

Згідно зі статтею 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

23.03.2025, з дотриманням вищезазначених строків, ОСОБА_1 було вручено попередження про майбутнє звільнення із займаної посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП; також ОСОБА_1 було повідомлено, що на підприємстві відсутня будь-яка інша вакантна посада або інша робота /а. с. 13, 95/.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що заявляючи вимогу про поновлення на роботі позивач не заявляв вимогу про визнання незаконним та скасування наказу № 954/1/к/ос від 22.05.2025 про звільнення з роботи, який відповідно до матеріалів справи отримав засобами поштового зв`язку під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відповідачем надано суду штатний розпис, який вводився в дію з 1.04.2025 /а. с. 124-125/, а також штатний розпис для працівників підприємства, який водився в дію з 1.06.2025 /а. с. 127-129/.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивачу не було запропоновано відповідачем жодної вакантної посади, незважаючи на те, що як вбачається з штатного розпису, що вводиться в дію з 01.04.2025 року вони були, зокрема, посада інженера з охорони праці не була скорочена станом на 23.05.2025, апеляційний суд не вважає такими, що спростовують правильні висновки суду першої інстанції, оскільки відповідно до норм ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла станом на виникнення спірних правовідносин) підприємство самостійно визначало свою організаційну структуру, встановлювало чисельність працівників і штатний розпис. Ані Кодекс законів про працю України, ані інші нормативно-правові акти не містять вимог щодо обов`язку роботодавця звільнити працівника з дня затвердження нового штатного розпису.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, не направлення позивачеві копії наказу про звільнення від 22.05.2025 № 954/1/к/ос також не є підставою для поновлення його на роботі. У разі не виконання цього обов`язку, ч. 5 ст. 235 КЗпП України передбачена виплата середнього заробітку за весь час затримки, однак така вимога ОСОБА_1 не заявлялася.

З огляду на викладене, оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням трудового законодавства, тому правових підстав для задоволення позовних вимог про поновлення його на роботі суд не вбачає.

Позивачем не доведено, що відповідачем було порушено вимоги статей 40, 492 КЗпП України.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовної вимог про поновлення на роботі позивачу, а вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною, а тому зазначена вимога також не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на його позивача не нараховані та не виплачені кошти, що належать йому при звільненні в розмірі 9039,40 грн..

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (частина перша статті 44 КЗпП України).

Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника (частина перша статті 47 КЗпП України).

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати (стаття 116 КЗпП України).

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що вимога про стягнення ненарахованої та невиплаченої вихідної допомоги та інших виплат у розмірі 9039,40 грн також задоволенню не підлягає, оскільки 23.07.2025 відповідачем було виплачено позивачеві вихідну допомогу та інші виплати /а. с. 34, 108/, що було визнано позивачем у судовому засіданні при наданні пояснень, а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2025 у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук

Повний текст постанови складено 23.01.2026