ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1781/26 Справа № 215/2031/24 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 215/2031/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2025 року, яке ухвалено суддею Квятковським Я.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області,

УСТАНОВИВ:

У березні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 31 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 630764601, згідно якої банк надав ОСОБА_1 кредит в межах кредитного ліміту, відкрив рахунок, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повернути кредит, виплачувати проценти, за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки на умовах, що передбачені Кредитним договором. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту.

Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 28 лютого 2023 року, заборгованість за кредитним договором становить 38 924,87 грн.

Зазначає, що 12 серпня 2022 року загальним зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за укладеним договором в розмірі 38 924,87 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2025 року позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ « Сенс Банк» суму боргу у розмірі 38 924,87 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов АТ «Сенс Банк» залишити без задоволення у повному обсязі.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що надані позивачем докази на підтвердження заборгованості не можуть підтвердити факт отримання та існування боргу відповідача перед позивачем, крім того, не надано первинних документів бухгалтерського обліку, які підтверджували суму заборгованості, та відсутні підтвердження, що саме ці Тарифи та Умови розуміла відповідачка та погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Вважає, що в діях позивача відсутня презумпція правомірності правочину у надані кредиту, оскільки останній не надав суду відповідну Ліцензую про право на здійснення кредитування під час надання безготівкового кредиту відповідачці 04 квітня 2018 року.

Зазначає, що судом першої інстанції було повністю проігноровано заяву ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, яку обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строки звернення до суду з вимогами за нарахованими пенею та комісією за користування кредитом за період з 04 квітня 2018 року по 13 лютого 2022 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Згідно з частиною тринадцятою статі 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України, у редакції чинній на час подання апеляційної скарги).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 38 924,87 грн та не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» укладено кредитний договір, шляхом підписання оферти на укладення угоди про надання кредиту № 630764601, анкети-заяви, акцепту на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», паспорта споживчого кредиту . Згідно умов договору ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт до 200000 грн. зі щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом -24 % річних, строком на 12 місяців з можливістю пролонгації (а.с. 6-7).

Позивачем надано виписку по банківському рахунку, яка містить інформацію про рух коштів по особовим рахункам відповідачки за період з 31 жовтня 2017 року по 28 лютого 2023 року (а.с. 11-19).

Як вбачається з розрахунку, заборгованість відповідачки станом на 28 лютого 2023 року становить 38 924,87 грн, в т.ч. тіло кредиту 21 507,76 грн (а.с.10,11).

03 липня 2023 року АТ «Сенс Банк» на адресу позичальника було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань (а.с. 20).

01 грудня 2022 року найменування АТ «Альфа - Банк» змінено на АТ «Сенс Банк», яке має банківську ліцензію і право на діяльність у сфері грошового посередництва (а.с. 27,28).

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції виходив з доведеності існування між сторонами у справі договірних зобов`язань та факту отримання кредиту, що підтверджується наданою до суду випискою по банківському рахунку. Доказів про погашення кредиту у повному обсязі відповідачкою до суду не надано, що свідчить про порушення кредитного зобовязання.

Доводи відповідачки про відсутність банківської ліцензії в позивача, суд оцінив критично, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи. Посилання відповідачки на порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не були взяті до уваги, оскільки, крім тіла кредиту і відсотків, згідно добровільно узгоджених сторонами умов, інші платежі банком не були нараховані.

Щодо клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначив, що останнє також не підлягає задоволенню, оскільки з 02 квітня 2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 (позовна давність) Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину. Тому, з урахуванням дати звернення позивача до суду 25 березня 2024 року і останніх платежів відповідачки по договору 01 серпня 2021 року, строк позовної давності не пропущено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнаний недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

З матеріалів справи убачається, що метою отримання кредиту у цій справі є споживчі потреби, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування».

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на день укладення кредитного договору) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місце знаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 31 липня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» укладено кредитний договір, шляхом підписання оферти на укладення угоди про надання кредиту № 630764601, анкети-заяви, акцепту на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», паспорта споживчого кредиту . Згідно умов договору ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт до 200000 грн. зі щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом -24 % річних, строком на 12 місяців з можливістю пролонгації (а.с. 6-7).

Позивачем надано виписку по банківському рахунку, яка містить інформацію про рух коштів по особовим рахункам відповідачки за період з 31 жовтня 2017 року по 28 лютого 2023 року (а.с. 11-19).

Як вбачається з розрахунку, заборгованість відповідачки станом на 28 лютого 2023 року становить 38 924,87 грн, в т.ч. тіло кредиту 21 507,76 грн (а.с. 10,11).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц.

Користування відповідачкою кредитними коштами вбачається з виписки по рахунку за кредитною карткою за період з 30 жовтня 2017 року по 28 лютого 2023 року, по якій боржниця здійснювала покупки, знімала та поповнювала картку, і така виписка є належним та допустимим доказом у розумінні вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженогопостановою Правління НБУ № 566 від 30 грудня 1998 року(чинного на час проведення грошових операцій за кредитним договором).

За матеріалами справи, 03 липня 2023 року АТ «Сенс Банк» на адресу позичальника було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань (а.с. 20).

01 грудня 2022 року найменування АТ «Альфа - Банк» змінено на АТ «Сенс Банк», яке має банківську ліцензію і право на діяльність у сфері грошового посередництва (а.с. 27,28).

Отже, сукупність наданих позивачем доказів переконливо свідчить про те, що відповідачка користувалася кредитними коштами, однак свої зобов`язання за Договором № 630764601 щодо повернення кредитних коштів та сплати за їх користування належним чином не виконувала.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних доказів, на підставі яких можна дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог, то колегія судів вказує, що факт укладення 31 жовтня 2017 року між сторонами кредитного договору на вищезазначених умовах підтверджується наведеними доказами, зокрема, в оферті на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яку було підписано відповідачкою, остання підтвердила, що підписанням оферти беззаперечно підтверджує, що попередньо ознайомлена у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту; з інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ, а також підписанням акцепту (а.с. 5).

Також із наданого розрахунку та виписки з рахунку вбачається, з яких складових (заборгованість за тілом кредиту та за відсотками) складається зобов`язання відповідачки, а також дати здійснення останніх операцій. При цьому апелянтка не надала власного розрахунку заборгованості та не довела факту пропуску позивачем строків звернення до суду. З огляду на дату останніх платежів, а також продовження строків позовної давності на період дії карантину, а також воєнного стану, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності доводу відповідачки про відсутність ліцензії у АТ «Сенс Банк», з огляду на таке.

Відповідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, АТ «Сенс Банк» є юридичною особою має, (є правонаступником - АТ «Альфа Банк») (а.с. 28-30).

Відповідно до Витягу з державного реєстру банків від 02 грудня 2022 року, АТ «Сенс банк» є зареєстрованим в Державному реєстрі банків з 24 березня 1993 року за № 158, має чинну банківську ліцензію № 61 від 01 грудня 2022 року (а.с. 27).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка не спростована, тому висновок суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позовних вимог протягом розгляду справи є правильним та неспростованим доводами апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 січня 2026 року.

Головуючий

Судді