Справа № 128/3329/24
Провадження № 22-ц/801/36/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 рокуСправа № 128/3329/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування, в особі виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 12 лютого 2025 року у с-щі Муровані Курилівці суддею цього суду Тучинською Н.В., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 є матір`ю спільної з позивачем малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому ОСОБА_1 зазначив, що відповідач через певний час після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України виїхала за кордон, залишивши сина проживати з позивачем.

10.08.2023 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано.

Як вказував позивач, ОСОБА_2 повністю самоусунулася від виховання сина, не навідує дитину, не цікавиться його життям і здоров`ям, матеріально не утримує, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Дитина проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні.

12.02.2025 року рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області позов задоволено. ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що маються значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник наголошує, що встановлені судом першої інстанції обставини не відповідають дійсності, адже відповідач не покидала свого сина і навіть після розірвання шлюбу між сторонами, вони продовжили проживати зі ОСОБА_1 та сином як одна сім`я. Також твердження про те, що відповідач у 2022 році виїхала за межі України та більше не поверталась не є правдивими та будь-яких доказів, які б підтверджували це не має.

Натомість факт того, що ОСОБА_2 проживала разом із позивачем та їх сином і не припиняла піклуватись про дитину підтверджується тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька. Крім того, скаржник надала до апеляційного суду спільні фотознімки з ОСОБА_1 та їх сином, зроблені за різних обставин.

Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Чубенко С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги зазначає, що зібраними позивачем і дослідженими судом доказами встановлено, що мати не приймає участі у вихованні та утриманні свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З весни 2022 року ОСОБА_2 проживає окремо від сина, вона не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний розвиток сина, ніяким чином не забезпечує його матеріально, не цікавиться процесом навчання, розвитком дитини та не дбає про його інтереси.

Також зауважує, що народження спільної дочки не свідчить про спільне проживання сторін однією сім`єю.

Крім того, на думку адвоката Чубенко С.В., спільні фото сторін жодним чином не підтверджують ні спільне проживання з колишнім чоловіком та сином, ні тим більше виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо виховання і утримання сина. Звертає увагу, що з наданих фото неможливо встановити дату їх здійснення, що не дозволяє їх вважати належними доказами у справі.

ОСОБА_2 також не спростувала наданий висновок органу опіки і піклування, в якому йшлося про те, що мати не проживає разом із сином. Твердження ОСОБА_2 про те, що при ній не проводились обстеження умов проживання сина лише підтверджує її відсутність за місцем проживання сина.

Разом з тим, адвокат Чубенко С.В. до відзиву на апеляційну скаргу долучила нові докази, які, на її думку, свідчать про наявність обґрунтованих підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Частинами 1 та 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Разом з тим, пунктом 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В силу вимог ч. 1, 2, 3 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк, суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи відсутність у відзиві на апеляційну скаргу будь-якого обґрунтування представником позивача неможливості подання нових доказів у передбачений законом строк з причин, що не залежали від нього, колегія суддів дійшла висновку що такі документи не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити з таких підстав.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

10.06.2023 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 128/2582/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 02.06.2016 року, розірвано (а.с. 12-13).

Відповідно до витягу ЦНАП Лука-Мелешківської сільської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 04-15/212 від 13.06.2024 року зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 і його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Актами обстеження умов проживання від 31.08.2023 року та від 14.06.2024 року зафіксовано, що в сім?ї ОСОБА_1 є всі необхідні умови для проживання дитини, зокрема, санітарно-гігієнічні умови - газ, світло, вода в будинку, окрема кімната, обладнана меблями та необхідними речами (шафа, ноутбук, спортивна стінка), крім того, зазначено, що мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за вказаною адресою не проживає, в утриманні та вихованні дитини участі не приймає, дитина знаходиться на утриманні батька (а.с. 19-20).

Висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1 від 29.01.2025 року, визнано доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 86-87).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що зібраними позивачем і дослідженими судом доказами встановлено, що мати не приймає участі у вихованні та утриманні свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з весни 2022 року ОСОБА_2 проживає окремо від сина, вона не приймає участі у вихованні дитини, не піклуються про здоров`я, фізичний, духовний розвиток сина, ніяким чином не забезпечує його матеріально, не цікавиться процесом навчання, розвитком дитини та не дбає про його інтереси.

За таких обставин, з врахуванням права дитини на належне батьківське виховання, її інтересів, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має бути позбавлена батьківських прав щодо її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Однак, апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилався на те, що остання ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, не цікавиться життям сина, матеріально його не забезпечує, не проявляє інтересу до дитини, не бере будь-якої участі у вихованні сина, не цікавиться його станом здоров`я, не турбується про фізичний і духовний розвиток.

Тобто правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив саме п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 24.04.2019 року у справі № 300/908/17, від 12.09.2023 року у справі № 213/2822/21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19).

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно із ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На переконання апеляційного суду, в матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, відтак суд першої інстанції необґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач беззаперечно не підтримувала стосунків з малолітньою дитиною з весни 2022 року, не проявляла інтересу до життя дитини та не виховувала власну дитину.

Так, до апеляційної скарги відповідачем було додано свідоцтво про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , місце народження: м. Вінниця (а.с. 125). Також було долучено фотознімки, на яких спільно зображені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 116-122).

Як зазначалось вище, відповідно до частин 2-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові від 24.07.2024 року у справі № 646/857/18 Верховний Суд наголошував, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень статті 367 ЦПК України дає можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.

Так, обґрунтовуючи причини неподання в суді першої інстанції вищезазначених доказів, скаржник посилається на те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без її участі, при цьому жодних документів ні від заявника, ні від суду вона не отримувала, а тому не була обізнана про наявність судового провадження відносно неї.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що жодна із повісток про виклик до суду, а також оскаржуване судове рішення відповідачу ОСОБА_2 вручені не були, оскільки всі поштові відправлення, адресовані їй, повернулись до суду із відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Таким чином, є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_2 не була обізнана про наявність судового провадження за її участю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначені скаржником причини для надання поновлення строку для подання доказів є поважними, та приймає їх до уваги.

Враховуючи надане відповідачем свідоцтво про народження спільної дитини сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , можна дійти обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_2 перебувала в Україні, оскільки місцем народження дитини вказано м. Вінниця, а тому посилання позивача на те, що ОСОБА_2 виїхала за кордон, залишивши сина проживати з позивачем, є безпідставними.

Також варто зазначити, що висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1 від 29.01.2025 року, яким було визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення ч. 6 ст. 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Наявний у матеріалах справи висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, оцінки можливих причин ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав. До того ж, не зазначено, яка робота проведена з відповідачем чи взагалі така робота проводилася.

Таким чином, наданий висновок судом визнається необ`єктивним при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Між тим, за встановленими обставинами даної справи, застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, буде надмірним, адже позивач не довів в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері батьківських прав. Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено й протиправної поведінки матері відносно дитини, які б давали підстави для висновку про негативний та шкідливий вплив відповідача на сина, тоді як позбавлення дитини спорідненості з матір`ю матиме негативний вплив на нормальний, гармонійний, всебічний розвиток дитини та її самоусвідомлення.

За наведеними у справі обставинами не доведено, що відповідач не спроможна надавати батьківську опіку та виховання, а змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо.

Крім того, саме по собі звернення відповідача до суду із апеляційною скаргою, свідчить про те, що на даний час ОСОБА_2 проявляє інтерес до своєї дитини, бажає приймати участь у його вихованні.

Натомість суд першої інстанції зазначеного не врахував та, не встановивши всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення даної справи, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, а у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Крім того, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Отже, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування, в особі виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816, 80 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. С. Панасюк