ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року

м. Київ

справа № 243/10199/24

провадження № 61-5781св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2025 року під головуванням судді Фаліна І. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О. у справі за позовом Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по сплаті орендної плати за договором № 2/21, укладеним між позивачем та відповідачем 01 березня 2021 року з оренди нежитлового приміщення загальною площею 352 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 за період з березня 2022 року по вересень 2024 рік (не враховуючи травень 2023 року) у розмірі 141 957 грн та відсотки за період з 26 листопада 2024 року по 11 грудня 2024 року у розмірі 2 365,95 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області ухвалою від 10 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, закрив провадження у справі за позовом Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення. Роз`яснив позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір у цій справі за суб`єктним складом учасників та характером правовідносин підлягає вирішенню в господарських судах, оскільки виник між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем з приводу стягнення орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2025 року Підприємство об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих», в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Мірошнікова-Заглинська О. А., через підсистему «Електронний суд» надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У поданій касаційній скарзі заявник зазначає, що судові рішення у цій справі прийняті з порушенням норм процесуального права та без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц, від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 216/181/16-ц.

Договір оренди приміщення для зберігання продуктів укладався з відповідачем як з фізичною особою і в даних правовідносинах він не виступав як підприємець, та без наміру здійснювати в орендованому приміщенні підприємницьку діяльність.

Орендна плата за договором сплачувалася ним як фізичною особою, що підтверджується платіжними інструкціями, які були долучені до апеляційної інстанції. Крім того, платежі з орендної плати надійшли на розрахунковий рахунок за спірний період вже під час розгляду справи в суді, що є підтвердженням того, що в даних правовідносинах відповідач виступає як фізична особа.

Самовільна зміна відповідачем фактичного цільового використання орендованого приміщення, предмету договору, ним як фізичною особою, без узгодження з орендодавцем у встановленому законом порядку наміру (умов) здійснювати в орендованому приміщенні будь-якого виду підприємницької діяльності, шляхом внесення змін до договору не може бути підставою для віднесення даного спору до юрисдикції господарського суду, так і реєстрація відповідача як суб`єкта підприємницької діяльності не свідчить про те, що укладаючи договір оренди з метою зберігання продуктів в орендованому приміщенні, відповідач зберігав їх як фізична особа-підприємець та для здійснення підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов неправильного висновку, що відповідач виступає у всіх правовідносинах як підприємець.

Крім того, судом апеляційної інстанції були порушені норми процесуального права, які полягають в тому, що до матеріалів провадження даної електронної справи у Електронному суді в системі ЄСІТС в електронній формі була надіслана учасникам до відома в особисті кабінети застосунку «Дія» постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, якою апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» задоволено, ухвалу суду першої інстанції скасовано.

09 квітня 2025 року була надіслана в особисті кабінети застосунку «Дія» до відома інша постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, якою апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Дві вступні та резолютивні частини постанов було одночасно приєднані до електронної справи і перебували в матеріалах провадження.

Повний текст постанови було складено по суті лише за другим варіантом вступної та резолютивної частини, якою було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги.

Через деякий час постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, якою було задоволено апеляційну скаргу позивача з матеріалів провадження даної електронної справи в Електронному суді в системі ЄСІТС було видалено, таким чином апеляційний суд порушив норми процесуального права самостійно скасувавши своє рішення видаливши її із матеріалів провадження електронного суду.

Також в оскаржуваній постанові апеляційний суд посилається на встановлені рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2024 року обставини, які відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, не потребують доказування при розгляді іншої справи, проте заявник вважає, що апеляційний суд дійшов до неправильно висновку, так як зазначені обставини, на які посилається апеляційний суд, викладені в описовій частині судового рішення, де вказана стисла позиція відповідача, а не в мотивувальній частині рішення, саме якою і встановлені певні обставини.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки правовідносинам, які фактично склалися між сторонами справи, залишив поза увагою та не надав належної оцінки долученим позивачем до апеляційної скарги доказам, також залишені поза увагою, без надання належної оцінки, підстав для їх відхилення.

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що між сторонами укладалися типові договори оренди приміщення з 2017 року з цільовим використанням для здійснення підприємницької діяльності - виробництво керамічних виробів і мета оренди не змінювалася, так як між сторонами укладалися договори оренди для зберігання продуктів.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 травня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

17 червня 2025 року цивільна справа № 243/10199/24 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 та інші).

У статті 1 та у частині першій статті 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з пунктами 1, 6, 15 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;

- інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися суб`єктним складом такого спору, суттю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявленими вимогами, характером спірних правовідносин, змістом та юридичною природою обставин у справі.

Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу, необхідно зазначити таке.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18); від 24 квітня 2018 року у справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18); від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19); від 21 вересня 2019 року у справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19); від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19); від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19) тощо.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа та як ФОП.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18)).

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц (провадження № 14-39цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 263/2359/19 (провадження № 14-467цс19), від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) та інших.

У постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.

Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23).

Предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості з ОСОБА_1 орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення на користь Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» у розмірі 141 957 грн та відсотки за період з 26 листопада 2024 року по 11 грудня 2024 року у розмірі 2 365,95 грн.

Із матеріалів справи, вбачається, що Підприємство об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» є власником нежитлового приміщення загальною площею 352 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 2017 року та здійснює зареєстрований вид діяльності за КВЕД 2010 - 23.41 виробництво господарських і декоративних керамічних виробів у керамічній майстерні, яка облаштована підприємцем за адресою: АДРЕСА_1 . Його діяльність як ФОП не припинена.

Отже, встановивши, що позивач - юридична особа звернулася до суду з позовом до відповідача, який є суб`єктом підприємницької діяльності, яку він здійснює у спірному нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Не заслуговують на увагу твердження позивача у касаційній скарзі про те, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли неправильного висновку, що відповідач виступає в усіх правовідносинах як підприємець.

Колегія суддів звертає увагу на те, що спір між сторонами виник у зв`язку з несплатою відповідачем як орендарем нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він здійснює підприємницьку діяльність, на користь Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» орендної плати у розмірі 141 957 грн, а тому належить до юрисдикції господарського суду та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з нормами ГПК України.

Тому, враховуючи характер правовідносин, які виникли між сторонами та які свідчать про його спрямованість на здійснення сторонами підприємницької діяльності, а позовні вимоги стосуються прав та інтересів відповідача саме як учасника господарських відносин - фізичної особи-підприємця, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Щодо доводів заявника про те, що апеляційним судом було порушено норми процесуального права, так як він приєднав до електронної справи дві різні за змістом вступні та резолютивні частини постанови, яку згодом одну було видалено із електронної справи слід зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи є вступна та резолютивна частина постанови від 08 квітня 2025 року, якою апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» залишено без задоволення. Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2025 року залишено без змін. У підсистемі «Електронний суд» також міститься вступна та резолютивна частина постанови від 08 квітня 2025 року, яка відповідає тій, що є в матеріалах справи та тій, яка завантажена до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Проте, як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, апеляційним судом було завантажено три постанови від 08 квітня 2025 року. При відкритті цих документів встановлено, що апеляційний суд з метою забезпечення виконання Закону України «Про доступ до судових рішень», Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 19 квітня 2018 року № 1200/0/15-18, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України

від 11 листопада 2024 року № 39 звернувся до Державного підприємства «Інформаційні судові системи», який обмежив доступ до одного із них на підставі листа суду від 10 квітня 2025 року № 04.6-10/118/2025-вих (Вх. № 5680/03-25

від 10 квітня 2025 року) як до такого, що не відповідає оригіналу судового рішення через допущену технічну помилку під час його надсилання до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Крім того, заявник у касаційній скарзі зазначає про те, що апеляційний суд дійшов до неправильно висновку покликаючись на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2024 року та встановлені в ньому обставини, які відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, не потребують доказування при розгляді іншої справи, зазначені обставини, на які посилається апеляційний суд, викладені в описовій частині судового рішення, де вказана стисла позиція відповідача, а не в мотивувальній частині рішення, саме якою і встановлені певні обставини.

Верховний Суд відхиляє арґументи заявника, оскільки висновки зроблені судами першої та апеляційної інстанції у цій справі, враховуючи характер спірних правовідносин, те, що предметом спору є стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення, яке відповідач використовує в підприємницьких цілях - виробництво керамічних виробів, ґрунтується на усталеній судовій практиці та правових висновках, які вже були сформульовані Верховним Судом раніше в інших аналогічних справах.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що цей спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства спростовуються наведеними вище обставинами.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що, закриваючи провадження у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права, були предметом дослідження у судах з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподілу судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Слов`янське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

Є. В. Петров