Провадження № 2/127/8903/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов позов ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором №-138920 від 24.10.2021 у розмірі 16 208 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № -138920 в електронній формі.

Як зазначає позивач, відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення вказаного договору, шляхом заповнення електронної заявки на отримання кредиту на вебсайті кредитодавця, введення одноразового ідентифікатора (коду підтвердження), який відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» є електронним підписом, а також шляхом зазначення реквізитів банківської картки, на яку кредитодавцем було перераховано грошові кошти у сумі 3000,00 грн.

Відповідно до умов договору дата видачі кредиту 24 жовтня 2021 року, строк користування кредитом становив 20 днів, а кінцевою датою повернення кредиту визначено 13 листопада 2021 року включно. Плата за користування кредитом була встановлена у розмірі 1,95 % за кожен день користування кредитними коштами.

Позивач зазначає, що кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти у повному обсязі, що підтверджується наданими до позовної заяви доказами. Натомість відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у встановлений договором строк кредит не повернула та проценти за користування кредитом не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

15 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 15-02/22, за яким права вимоги за кредитним договором № -138920 були передані новому кредитору.

У подальшому, 10 січня 2023 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

Таким чином, позивач є належним кредитором у зобов`язанні та наділений правом вимагати від відповідача виконання грошових зобов`язань за договором.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на день звернення до суду загальний розмір заборгованості за договором № -138920 від 24 жовтня 2021 року становить 16 208,00 грн, з яких: 3000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 13 208,00 грн заборгованість за нарахованими процентами. Інші нарахування, зокрема пеня, штрафи, комісії, інфляційні втрати та три відсотки річних, позивачем не заявлялися.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, сплачений при поданні позовної заяви в електронній формі, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги та актом виконаних робіт.

З моменту отримання прав вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем, а тому позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Відповідач скористалася своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні.

У відзиві відповідач зазначила, що кредитний договір № -138920 був укладений 24 жовтня 2021 року, а сума отриманого кредиту становила 3000,00 грн. На думку відповідача, з моменту настання строку виконання основного зобов`язання та виникнення прострочення минуло більше трьох років, що перевищує загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим відповідач просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Також відповідач вказала, що їй стало відомо про відступлення права вимоги за кредитним договором на підставі договору № 15-02/22 від 15 лютого 2022 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкассо Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». Разом із тим відповідач зазначила, що вона не отримувала належного письмового повідомлення про відступлення права вимоги, не була ознайомлена з актом приймання-передачі прав вимоги саме щодо її кредиту, реєстром боржників, а також не отримувала детального та обґрунтованого розрахунку заборгованості.

Крім того, відповідач зазначила, що зверталася до представників позивача з письмовим запитом щодо надання інформації про дату останнього платежу, детальний розрахунок заборгованості із зазначенням дат та сум, а також правові підстави нарахування процентів та можливих штрафних санкцій. Проте, за її твердженням, станом на час подання відзиву жодної відповіді чи відповідних документів їй надано не було, що, на її думку, порушує її право на отримання інформації та унеможливлює належний захист своїх прав та інтересів у суді.

Відповідач також послалася на своє фактичне та соціальне становище, зазначивши, що на даний час перебуває за кордоном, в Україні діє воєнний стан, її єдиним джерелом доходу є пенсія по інвалідності, а житло, у якому вона зареєстрована, не перебуває у її власності.

З урахуванням наведеного відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що заявлені з пропуском строку позовної давності, не підтверджені належними та допустимими доказами, а також такими, що не враховують її майновий та соціальний стан.

У зв`язку з цим відповідач просила суд застосувати строк позовної давності, витребувати від позивача оригінали договорів відступлення права вимоги, акти приймання-передачі та реєстр боржників у частині, що стосується її кредитного договору, та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» через свого представника подав до суду відповідь на відзив відповідача, у якій заперечив проти доводів, викладених у відзиві, та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності позивач зазначив, що відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність становить три роки, однак перебіг такого строку був змінений законодавцем у зв`язку із запровадженням карантину та воєнного стану. Позивач вказав, що згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, зокрема визначені статтями 257 та 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який діяв з 12 березня 2020 року до 01 липня 2023 року.

Крім того, позивач послався на пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. З огляду на це позивач дійшов висновку, що строк позовної давності за спірними правовідносинами не сплив, а підстави для застосування наслідків його пропуску відсутні.

Щодо доводів відповідача про неналежне підтвердження переходу права вимоги позивач зазначив, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснена відповідно до вимог статей 512, 514, 516 Цивільного кодексу України. Позивач вказав, що 15 лютого 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інкассо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір відступлення права вимоги, за яким до нового кредитора перейшли права вимоги за кредитним договором відповідача. 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».

Позивач зазначив, що матеріали справи містять договори відступлення права вимоги, акти приймання-передачі реєстрів боржників, самі реєстри боржників, у яких зазначена відповідач, а також докази проведення розрахунків за договорами факторингу, що підтверджує безперервність переходу права вимоги та наявність у позивача статусу належного кредитора.

Щодо посилань відповідача на відсутність письмового повідомлення про заміну кредитора позивач зазначив, що відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а неповідомлення боржника про таку заміну не тягне недійсності договору відступлення права вимоги. Єдиним правовим наслідком такого неповідомлення є ризик для нового кредитора у випадку виконання боржником зобов`язання первісному кредиторові. При цьому матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем зобов`язань перед первісними кредиторами або перед позивачем.

Також позивач заперечив проти клопотання відповідача про витребування додаткових доказів, зазначивши, що всі необхідні та належні документи були долучені до позовної заяви, надіслані відповідачу та знаходяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх повторного витребування.

З урахуванням наведеного позивач вважає доводи відповідача необґрунтованими та такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, та просить суд відмовити у задоволенні заяв і клопотань відповідача, а позов ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити у повному обсязі.

Також 29.12.2025 року відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких висловлено аналогічна позиція у раніше поданому відзиві на позовну заяву. Просила суд застосувати строк позовної давності, витребувати від позивача оригінали договорів відступлення права вимоги, акти приймання-передачі та реєстр боржників у частині, що стосується її кредитного договору, та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача просив розглядати справи у його відсутність, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач також просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутності з урахуванням викладеної позиції у відзиві на її запереченнях.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитних договорів, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № -138920 в електронній формі.

Як зазначає позивач, відповідач здійснила дії, спрямовані на укладення вказаного договору, шляхом заповнення електронної заявки на отримання кредиту на вебсайті кредитодавця, введення одноразового ідентифікатора (коду підтвердження), який відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» є електронним підписом, а також шляхом зазначення реквізитів банківської картки, на яку кредитодавцем було перераховано грошові кошти у сумі 3000,00 грн.

Відповідно до умов договору дата видачі кредиту 24 жовтня 2021 року, строк користування кредитом становив 20 днів, а кінцевою датою повернення кредиту визначено 13 листопада 2021 року включно. Плата за користування кредитом була встановлена у розмірі 1,95 % за кожен день користування кредитними коштами.

Позивач зазначає, що кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти у повному обсязі, що підтверджується наданими до позовної заяви доказами. Натомість відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у встановлений договором строк кредит не повернула та проценти за користування кредитом не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

15 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 15-02/22, за яким права вимоги за кредитним договором № -138920 були передані новому кредитору.

У подальшому, 10 січня 2023 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

Таким чином, позивач є належним кредитором у зобов`язанні та наділений правом вимагати від відповідача виконання грошових зобов`язань за договором.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на день звернення до суду загальний розмір заборгованості за договором № -138920 від 24 жовтня 2021 року становить 16 208,00 грн, з яких: 3000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 13 208,00 грн заборгованість за нарахованими процентами. Інші нарахування, зокрема пеня, штрафи, комісії, інфляційні втрати та три відсотки річних, позивачем не заявлялися.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Всупереч умовам Кредитних договорів, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», ні на рахунки попередніх кредиторів. З моменту отримання права вимоги до відповідача, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

У зв`язку із вищевикладеним у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором № ?138920 від 24.10.2021 у розмірі 4 180,00 грн. Відповідно до умов якого відповідачу видано грошові кошти у сумі 3 000,00 грн., чітко визначено строки користування кредитом та графік платежів, за яким загальна сума до сплати становила 4 180,00 грн, з яких: основна сума кредиту 3 000,00 грн; проценти за користування кредитом 1 180,00 грн.

Оскільки відповідачу надано кредитні кошти за договором позики №?138920 від 24.10.2021 у розмірі 3 000 грн. 00 коп. шляхом перерахування суми кредиту на банківську картку, суд дійшов висновку щодо стягнення вказаної суми із процентами за користування кредитом 1 180,00 грн. в межах дії кредитного договору (20 днів), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».

Щодо позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» в частині стягнення відсотків за договором позики №?138920 від 24.10.2021 поза межами строку дії кредитного договору в розмірі 12 028 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.

Як зазначено у висновках, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа N 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведений підхід до вирішення спорів у подібних відносинах підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року (справа N 910/4518/16), де викладені такі правові висновки.

"78. Поняття "користування кредитом", яким послуговуються скаржники, є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі N 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

79. Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає.

80. Отже, "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

91. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

103. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

108. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі N 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає.

113. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

114. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

115. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

122. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

128. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

З матеріалів справи встановлено, що 24.10.2021 між первісним кредитором та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ?138920, відповідно до умов якого відповідачу видано грошові кошти у сумі 3 000,00 грн. Договором чітко визначено строки користування кредитом та графік платежів, за яким загальна сума до сплати становила 4 180,00 грн, з яких: основна сума кредиту 3 000,00 грн; проценти за користування кредитом 1 180,00 грн.

Також встановлено, що відповідно до реєстру боржників за договором відступлення прав № 15?02/22 від 15.02.2022 року, сума заборгованості відповідає 4 180,00 грн, що узгоджується з графіком розрахунків кредитного договору. Пізніше, за договором факторингу № 10?01/2023 від 10.01.2023 року, позивач визначив суму заборгованості у розмірі 16 208,00 грн, що значно перевищує розмір заборгованості за графіком та умовами договору. Матеріали справи не містять належних доказів правомірності такого збільшення, зокрема нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору.

Згідно зі статтями 1048, 625 Цивільного кодексу України (ЦК України), право кредитора нараховувати проценти за користування кредитом припиняється після спливу строку договору або після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору без додаткових правових підстав та згоди сторін не допускається.

Верховний Суд України (Велика Палата) у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 та у подібних рішеннях чітко зазначив, що: «Право кредитодавця на нарахування процентів за користування кредитом поширюється лише на період, передбачений умовами договору. Нарахування процентів після закінчення строку дії договору без окремої домовленості сторін є неправомірним».

Отже, нарахування позивачем процентів понад суму 4 180,00 грн не підтверджується договором та доказами, а тому є безпідставним.

Суд також враховує, що вимоги відповідача про застосування строку позовної давності, витребування додаткових доказів та заборону нарахування процентів після закінчення строку договору є обґрунтованими частково, зокрема у частині заборони нарахування процентів понад межі строку дії договору.

Згідно зі статтями 257, 258 ЦК України та з урахуванням воєнного стану та періоду карантину, строки позовної давності на момент подання позову не були пропущені. Разом з тим, позивач неправомірно збільшив суму заборгованості після закінчення строку дії договору, що обмежує підстави для стягнення понад графік розрахунків.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягають частковому задоволенню, а саме:

сума заборгованості за договором № ?138920 від 24.10.2021 відповідно до графіку розрахунків 4 180,00 грн;

нарахування процентів та інших платежів після закінчення строку дії договору не підлягає задоволенню.

Судом розглянуто заперечення відповідача ОСОБА_1 на відповідь на відзив позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», у яких відповідач не погоджується з доводами позивача щодо дотримання строків позовної давності, правомірності відступлення права вимоги, а також посилається на свій матеріальний стан.

Оцінюючи наведені доводи, суд виходить з такого.

Відповідач посилається на те, що кредитний договір № -138920 укладено 24.10.2021 року, а загальний строк позовної давності становить три роки, та зазначає про відсутність доказів її переривання.

Разом із тим, суд враховує, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, строки позовної давності, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжувалися на строк дії такого карантину, який діяв з 12.03.2020 по 01.07.2023.

Крім того, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. Воєнний стан в Україні введено з 24.02.2022 року та на момент звернення позивача до суду він триває.

Таким чином, з урахуванням продовження та зупинення перебігу строку позовної давності у зв`язку з дією карантину та воєнного стану, суд доходить висновку, що строк позовної давності для звернення з даним позовом не сплив, а підстави для застосування наслідків його спливу відсутні.

Посилання відповідача на відсутність доказів переривання строку позовної давності не впливають на правову оцінку, оскільки у даному випадку має місце саме продовження та зупинення перебігу строку на підставі прямої норми закону, а не його переривання.

Доводи відповідача про те, що договори факторингу та відступлення права вимоги не впливають на перебіг позовної давності, суд визнає такими, що не спростовують вимог позивача.

Суд зазначає, що відповідно до статей 512, 514, 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні допускається без згоди боржника та не змінює обсягу, змісту чи умов зобов`язання. При цьому заміна кредитора сама по собі не поновлює і не перериває строк позовної давності, однак і не є підставою для відмови у позові за умови дотримання такого строку.

Матеріалами справи підтверджено безперервний перехід прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на підставі договорів факторингу та актів приймання-передачі реєстрів боржників, а також належне підтвердження оплати за такими договорами. Отже, позивач є належним кредитором у спірному зобов`язанні.

Посилання відповідача на її матеріальний стан та умови проживання не можуть бути враховані судом як підстава для звільнення від виконання грошового зобов`язання або для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідно до статей 525, 526, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, а фінансові труднощі боржника не звільняють його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, наведені у запереченнях відповідача доводи не спростовують аргументів позивача, не підтверджують наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності та не свідчать про відсутність у позивача права вимоги. У зв`язку з цим суд визнає заперечення відповідача необґрунтованими та такими, що не впливають на вирішення спору по суті.

З огляду на викладене позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду поніс судові витрати на суму 2422,40 грн - зі сплати судового збору.

Також, позивач просить стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 9000 гривень, понесення яких підтверджує договором про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024, прайс-листом тарифів та послуг.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц.

Відповідач не заявляла клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність та безпідставність.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд вважає, що витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу у цій справі, підтверджені належними та допустимими доказами, їх розмір у сумі 9000 грн є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд враховує принцип пропорційності задоволених вимог та керується при вирішенні процесуального питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, окрім положень ст.141 ЦПК України, також правовою позицією, закріпленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн. 00 коп., ціна позову становила 16208 грн. 00 коп., позов задоволено на суму 4180 грн. 00 коп., тобто на 25,78% (4180 х 100 : 16208), а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 624 гривні 50 копійок (2422,40 х 25,78%) судового збору.

Також суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача понесені судові витрати зі сплати витрат на професійну допомогу в розмірі 2320 грн 20 коп. (9000 *25,78%).

Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 204, 207, 526, 530, 536, 625, 628, 629, 639, 1048, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВОА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за Договором № -138920 від 24.10.2021 у розмірі 4180,00 грн. (чотири тисячі сто вісімдесят гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 624 гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 2 320 гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники судового розгляду:

Позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» , місцезнаходження: 01133, місто Київ, вул. Мечнікова, будинок 3, офіс 306;

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлений 06.01.2026.

Суддя: