ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 760/3342/20

провадження № 61-13319 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А., Осіяна О. М., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2025 року у складі судді Лебідь-Гавенко Г. М. та постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 ,

в якому просила суд: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року; 2) стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі 470 350,00 грн; 3) відшкодувати моральну шкоду у розмірі

250 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що 16 червня 2009 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташованої по АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, за ціною 470 350,00 грн. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстровано у реєстрі за № 739. Вказувала, що ОСОБА_2 передала їй державний акт серії ЯЖ № 667974/85694

від 03 квітня 2009 року як документ, що посвідчує право власності на цю земельну ділянку, на підставі якого вона зареєструвала своє право власності на земельну ділянку в поземельній книзі.

У червні 2019 року вона вирішила подарувати земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 . При підготовці необхідних документів виявлено, що на земельну ділянку Васильківською міжрайонною прокуратурою Київської області 28 лютого 2011 року накладено арешт, а відомості про неї, як власника земельної ділянки, вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також стало відомо, що 29 червня 2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області у справі № 362/1141/16-ц визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 667974/85694 від 03 квітня

2009 року на ім`я ОСОБА_2 . Отримавши копію вказаного рішення суду, 15 липня

2019 року, вона подала апеляційну скаргу. Отже, про те, що відповідачка не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, вона не знала, а тому просила суд її позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 24 травня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачка пропустила трирічний строк на звернення до суду із вказаними позовними вимогами (позовна давність), оскільки про порушення свого права їй було відомо з 25 жовтня 2016 року, а саме з моменту розгляду Апеляційним судом Київської області її апеляційної скарги на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц.

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого

2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-8864св23).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди передчасно застосували положення статті 267 ЦК України про пропуск позивачкою позовної давності, так як позовна давність застосовується до обґрунтованого позову, а суди таких обставин не встановлювали.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня

2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором у ОСОБА_2 , тому ОСОБА_2 має повернути ОСОБА_1 як добросовісному набувачу кошти в сумі 470 350,00 грн за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня

2009 року. ОСОБА_2 ухиляється від добровільного повернення

ОСОБА_1 вказаних коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки, тобто районний суд вважав, що права та інтереси ОСОБА_1 порушено, а позов є обґрунтованим.

Разом з тим суд першої інстанції, встановивши, що право ОСОБА_1 за захистом якого вона звернулася до суду порушено, та, що про порушення свого права вона дізналася у жовтні 2016 року, а з позовом до суду вона звернулася у лютому

2020 року, тому строк позовноїдавності, про застосування його заявила сторона відповідача, сплив, поважних причин для поновлення цього строку суд не встановив, тому районний суд відмовив у задоволенні позову.

Суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що вона не приймала участі у розгляді справи № 362/1141/16-ц і про рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року дізналась лише у 2019 році, оскільки рішення Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року ухвалене саме за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою саме останньою у липні 2016 року.

Аргументи ОСОБА_1 щодо незаконності представлення її інтересів адвокатом Хахулою М. О. під час розгляду справи № 362/1141/16-ц, неотримання нею повісток у судах як першої, так і апеляційної інстанцій не заслуговують на увагу, оскільки вони були предметом розгляду судами апеляційної та касаційної інстанцій за поданими позивачем апеляційною і касаційною скаргами у зазначеній справі, яким суди надали відповідну правову оцінку.

Щодо посилання ОСОБА_1 на висновок спеціаліста, згідно з яким підпис від її імені в угоді про надання правової допомоги виконаний іншою особою, як і посилання на факт її необізнаності щодо наявності судової справи

№ 362/1141/16-ц, то вони є безпідставними з огляду на те, що незаконність представництва адвокатом Хахулою М. О. інтересів ОСОБА_1 при вирішенні справи № 362/1141/16-ц, якщо таке і мало місце, не є предметом розгляду даної справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щосуд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача по суті спору, однак відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском без поважних причин строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції вказав, що доводи апеляційної скарги фактично повторюють позицію апеляційної скарги, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції, такі доводи були належним чином досліджені судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що позиція ОСОБА_1 щодо того, що вона не укладала договір з адвокатом, підпис на договорі не належить їй, відтак вона не знала про існування справи № 362/1141/16-ц, вже була предметом судового розгляду. Зокрема, ОСОБА_1 на цих підставах оскаржувала ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі № 362/1141/16-ц. За результатами розгляду даного питання Верховний Суд постановою від 01 квітня 2021 року залишив ухвалу апеляційного суду без змін. Фактично ОСОБА_1 просить повторно переглянути дане питання, надавши оцінку цим обставинам лише на тій підставі, що з даного приводу вона здобула новий доказ, що не може вважатися належним. У свою чергу, це спростовує позицію ОСОБА_1 щодо дати обізнаності існування справи № 362/1141/16-ц, тому застосування строків позовної давності в цій справі є правильним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 жовтня 2025 ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року,

в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.

ОСОБА_2 судові рішення в частині мотивів обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 у касаційному порядку не оскаржила.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 760/3342/20 із Васильківського міськрайонного суду Київської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

18 листопада 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи і, як наслідок, ухвалено незаконні судові рішення.

Вказує, що судами не враховано висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, про те, що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суди не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 щодо того, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Крім того, вказує, що копію рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц отримала 15 липня

2019 року, нею подана апеляційна скарга на вказане рішення суду, проте ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року їй відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Із вказаною ухвалою апеляційного суду заявнк не погоджується, вважає її незаконною. При цьому ухвалу Київського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року про усунення недоліків її апеляційної скарги помилково було направлено за неправильною адресою, де вона не проживає, що позбавило можливості її виконати. Вона не отримувала судові повістки у справі № 362/1141/16, які направлялися не за адресою її фактичного проживання. При цьому, вказує, що згідно з висновком спеціаліста від 22 серпня 2019 року № ED-1726-7-1380.19 підпис від її імені в угоді про надання правової допомоги від 16 березня 2016 року із адвокатом Хахулою М. О. виконаний не нею, а іншою особою, що підтверджує факт підроблення її підпису на цій угоді, проте суд апеляційної інстанції не надав йому оцінки.

Також вказує, що при застосуванні строків позовної давності суд не врахував і навіть не зазначив у судовому рішенні, що відповідно до ухвали Верховного Суду

від 22 січня 2020 року її клопотання про поновлення строків на касаційне оскарження задоволено, поновлено строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, відкрито касаційне провадження та витребувано з Васильківського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 362/1141/16-ц. Згідно з супровідним листом, дана ухвала разом з касаційною скаргою додатками до неї була надіслана і ОСОБА_2 , тому не зрозуміло, чому відповідачка та її представник не згадували про дану ухвалу у клопотанні про застосування позовної давності. 01 квітня 2021 року Верховним Судом було винесено постанову за її касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року.

Зазначає, що вона не знала і не могла знати про те, що відповідачка не мала права відчужувати спірну земельну ділянку. Оскільки заявник придбала її за відплатним договором у особи, яка не мала права її відчужувати, то на підставі положень

статті 388 ЦК України вона є добросовісним набувачем, тому її позов має бути задоволений.

У грудні 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення. Указані додаткові пояснення у справі, які по суті є доповненням до касаційної скарги, подані до Верховного Суду поза строком на касаційне оскарження й не ставиться питання про поновлення цього строку, а тому вони залишаються без розгляду (див.: пункти 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження №14-184 цс 20 та інші).

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 квітня 2009 року ОСОБА_2 на підставі рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року

№ 207-18-25 отримала державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 на право власності на земельну ділянку, площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташовану на АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

16 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки за 470 350,00 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 739 (т. 1, а. с. 9-10).

На підставі вказаного договору 30 жовтня 2009 року ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію земельної ділянки шляхом відкриття поземельної книги.

У березні 2016 року прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсними рішень ради та державного акта про право власності на земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у цивільній справі № 362/1141/16-ц позов прокурора

Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області та Іванковичівської сільської ради Київської області задоволено частково.

Визнано недійсними: рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 в частині надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 та від 25 березня 2009 року № 348-21-25 про його затвердження; державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 серії ЯЖ № 4 від 03 квітня

2009 року, площею 0,2499 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, з кадастровим номером :02:006:0091, та скасовано його державну реєстрацію. У решті позовних вимог відмовлено (т. 1, а. с. 19-22).

Не погодившись із таким судовим рішенням, у липні 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня

2016 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківської району Київської області

від 04 липня 2008 року № 207-18-25 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц залишено без змін (т. 1, а. с. 48-51)..

25 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася ще раз з апеляційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня

2016 року до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2021 року, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року відмовлено, оскільки не подана заява про поновлення строку на апеляційне оскарження (т. 1, а. с. 46-47, 89-93).

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до міськрайонного суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , зазначаючи, що про порушене право їй стало відомо 25 жовтня

2016 року, коли апеляційний суд розглянув її апеляційну скаргу (т. 1, а. с. 41-43).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, а саме: 1) застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; 2) судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скаргаОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором у ОСОБА_2 , тому ОСОБА_2 має повернути ОСОБА_1 як добросовісному набувачу кошти в сумі 470 350,00 грн за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня

2009 року. ОСОБА_2 ухиляється від добровільного повернення ОСОБА_1 вказаних коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки. Тобто районний суд вважав, що права та інтереси ОСОБА_1 порушено, а позов є обґрунтованим.

ОСОБА_2 судові рішення в частині мотивів обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 у касаційному порядку не оскаржила.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у силу вимог статті 400 ЦПК України в цій частині судові рішення не перевіряє.

Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску позовної давності є безпідставними, а висновки судів у цій частині є правильними.

За змістом статті 256 ЦК України (поняття позовної давності) позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Застосування позовної давності (у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

До спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом норм в частинах третій, четвертій та п`ятій статті 267 ЦК України, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.

Судами на підставі належним чином оцінених доказів достовірно встановлено, що позивач дізналася про порушення її права 25 жовтня 2016 року, а саме коли Апеляційний суд Київської області розглянув її апеляційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року

у справі № 362/1141/16-ц, а з цим позовом до суду вона звернулася у лютому

2020 року.

У справі № 362/1141/16-ц апеляційну скаргу на рішення суду подавала саме позивачка, а не її представник.

Отже, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд відмовляє у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі

№ 369/6892/15-ц).

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка не приймала участі у розгляді справи № 362/1141/16-ц і про рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року дізналась лише у 2019 році, судами вірно спростовано, так як саме вона подавала на рішення суду апеляційну скаргу, і зв`язку з цим вчиняла інші процесуальні дії (сплачувала судовий збір тощо).

Безпідставними є аргументи позивачки щодо незаконності представлення її інтересів адвокатом Хахулою М. О. під час розгляду справи № 362/1141/16-ц, а посилання на висновок спеціаліста, згідно з яким підпис від її імені в угоді про надання правової допомоги виконаний іншою особою, не є предметом розгляду в цій справі. Зазначений правочин (угоду) ОСОБА_1 у судовому порядку не оспорила.

Посилання касаційної скарги на те, що при розгляді справи суди не звернули уваги і не зазначили у судовому рішенні про те, що відповідно до ухвали Верховного Суду

від 22 січня 2020 року її клопотання про поновлення строків на касаційне оскарження судового рішення у справі № 362/1141/16-ц задоволено, поновлено строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, відкрито касаційне провадження та витребувано з Васильківського міськрайонного суду Київської області вказану цивільну справу, не має жодного правового значення для розгляду цієї справи, так як Верховний Суд не вирішував питання поважності/неповажності пропуску строку позовної давності, а вирішував лише процесуальне питання дотримання строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду, який у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Суд в силу положень частини п`ятої статті 411 ЦПК України врахував висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попередні судові рішення у справі, а справу направлено на новий розгляд. Доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими й відхиляються Верховним Судом.

Зроблені судом висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу

без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня

2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

О. М. Осіян

Ю. В. Черняк