ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/758/24Головуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/817/20/26 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів Костіва О.З., Хоми М.В.

за участю секретаря Дідух М.Є.,

позивача, відповідача ОСОБА_1

та представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №598/758/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені якої діє адвокат Варода Павло Борисович на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року (ухвалене суддею Щербатою Г.Р., повний текст рішення складено 08 вересня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_4 про витребування майна з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що 01 жовтня 2008 року між нею - ОСОБА_5 та Приватним підприємством «Тернопільська фірма «Будівельник» (далі - ПП «Тернопільська фірма «Будівельник») був укладений договір про пайове будівництво на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Попередня базова вартість квартири становить 299 052,00 грн., яку 01 жовтня 2008 року вона сплатила ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» на виконання умов вищевказаного договору і внесла грошові кошти в розмірі 299052,00 грн., згідно квитанції до прибуткового касового ордера №3119 від 01 жовтня 2008 року.

Також вказувала, що 01 жовтня 2008 року між нею та ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» був укладений договір про пайове будівництво критої стоянки для автомобіля №4, проектною загальною площею 29,8 кв.м, за адресою АДРЕСА_2 . Попередня базова вартість критої стоянки становить 101 320,00 грн. Відповідно 01 жовтня 2008 року вона сплатила ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» на виконання умов вищевказаного договору грошові кошти в розмірі 101 320,00 грн., згідно квитанції до прибуткового касового ордера №3120 від 01 жовтня 2008 року.

Зазначала, що згідно даних договір планове закінчення будівництва та здача будинку і критої стоянки для автомобіля в експлуатацію мало відбутися у 2009 році.

Тому, в 2011 році, у зв`язку з порушенням ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» договірних строків планового закінчення будівництва та здачі будинку в експлуатацію, вона звернулася до суду із позовом до ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» про визнання майнових прав на оплачені та незавершені будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Звертала увагу на те, що рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 16.09.2011 року у справі №2-376/2011р., що набрало законної сили 27 вересня 2011 року, за нею - ОСОБА_2 визнано майнові права на об`єкти у незавершеному будівництві на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 проектною загальною площею 86,5 кв.м., оплачену в розмірі 299 052,00 грн. та майнові права в незавершеній будівництвом критій стоянці для автомобіля №4 проектною загальною площею 29,8 кв.м, оплачені нею в розмірі 101320,01 грн., що знаходиться в будинку по АДРЕСА_2 .

Вказувала на те, що згідно листа Управління містобудування та архітектури обласної державної адміністрації від 17 жовтня 2013 року №01-94/1096, відповідно до дозволу інспекції ДАБК на виконання будівельних робіт №50-06/09 від 20.09.2009 року, СПД ФО ОСОБА_4 та ПП «ТФ «Будівельник» здійснювали будівництво двох 12-ти квартирних житлових будинків по АДРЕСА_2 . Роботи із спорудження будинку було зупинено в 2010 році. 16.10.2013 року комісією у складі начальника управління містобудування та архітектури облдержадміністрації ОСОБА_6 , заступника голови Збаража Кушнірук Р.Я., головного архітектора Збаразького району Скочиляс В.І., СПД ФО ОСОБА_4 проведено обстеження незавершеного будівництва двох 12-ти квартирних житлових будинків по АДРЕСА_2 та встановлено завершення будівництва одного 12-квартирного житлового будинку (перша черга) підведені інженерні комунікації, встановлено трансформаторну підстанцію, частково виконано благоустрій території. На другому 12 -ти квартирному житловому будинку (друга черга) влаштовано стіни і перекриття 4-х поверхів, та на момент перевірки будівельно-монтажні роботи не проводились (виконання робіт на об`єкті за словами ОСОБА_4 призупинено з червня 2010 року ступінь готовності -70%).

Звертала увагу на те, що згідно витягу з Реєстру будівельної документації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 22 червня 2021 року третьою особою ОСОБА_4 в Управлінні ДАБК у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта №ТП22, відповідно до якої завершено будівництво 12 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (II черга), кількість поверхів - 4, кількість двокімнатних квартир - 8, кількість трикімнатних квартир 4.

Посилалась на те, що 03 травня 2021 року між третьою особою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 укладено інвестиційний договір щодо будівництва гаража. Предметом даного договору є проведення сторонами будівництва гаража з проектним №IV у 12-ти квартирному житловому будинку, будівельна адреса: АДРЕСА_2 .

Зазначала, що на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 вересня 2021 року №60207114, проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності на гараж, що розташований за адресою АДРЕСА_2 , за відповідачем ОСОБА_1 .

Посилалась на те, що 03 травня 2021 року між третьою особою ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_3 , укладено інвестиційний договір щодо будівництва квартири з проектним АДРЕСА_5 .

Зазначала, що на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 січня 2024 року №71327363 проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 за відповідачкою ОСОБА_3 .

Вказувала на те, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Збаразької міської ради Тернопільської області Ярошка Андрія Віталійовича від 27 лютого 2024 року №71788261 їй було відмовлено у проведені реєстраційних дії за її заявою щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_7 , з тих підстав, що поданні нею документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Також рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Збаразької міської ряди Тернопільської області Ярошка А.В. від 05 березня 2024 року №71907666 їй було відмовлено у проведені реєстраційних дій за її заявою щодо реєстрації права власності на гараж за адресою АДРЕСА_2 , гараж IV, з тих підстав, що поданні нею документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Стверджувала, що вона повністю виконала зобов`язання за договорами від 01 жовтня 2008 року про пайове будівництво спірної квартири та гаража, а тому сплативши повну їх вартість вона набула майнові права на вказані об`єкти інвестування, тому у неї наявні майнові права на об`єкти у незавершеному будівництві, а саме: на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оплачену в розмірі 299052,00 грн та гараж АДРЕСА_8 , оплачений нею в розмірі 101320,00 грн., що підтверджується рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 16.09.2011 у справі №2-376/2011, що набрало законної сили 27.09.2011 року, яким за нею визнано майнові права на спірну квартиру та гараж, та які, після завершення будівництва об`єктів нерухомості та прийняття їх до експлуатації, трансформувалися у її право власності, як інвестора, на проінвестовані об`єкти.

Вважала, що третя особа ОСОБА_4 як забудовник незаконно відчужив спірну квартиру на користь відповідачки ОСОБА_3 та спірний гараж на користь відповідача ОСОБА_1 на підставі інвестиційних договорів від 03 травня 2021 року, що є нікчемними правочинами, та спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України).

На підставі наведеного, просила:

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040).

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 гараж IV, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224).

- стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по справі.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову по даній справі, вжиті ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 27 березня 2024 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 від імені якої діє адвокат Варода П.Б. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування правових позицій Верховного Суду.

Звертає увагу на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, зроблено висновки про те, що саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Також у даній постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про те, що інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України).

Звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 червня 2025 року у справі № 553/1091/19 (провадження № 61-5086св25), зауважив, що оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Водночас інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував преюдиційне значення рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2011 року, яким за позивачкою ОСОБА_2 визнано майнові права на спірні об`єкти інвестування - квартиру АДРЕСА_4 та гараж № НОМЕР_1 .

Вважає, що оскільки ще у 2008 році вона повністю виконала свої договірні зобов`язання, сплативши вартість квартири та гаража, чим набула майнові права інвестора, а тому після завершення будівництва і прийняття будинку в експлуатацію ці права трансформувалися у право власності.

Вважає, що суд першої інстанції формально пов`язав відсутність у позивачки ОСОБА_2 державної реєстрації права власності із відсутністю самого права, що є неправильним.

Вказує на те, що інвестиційні договори, укладені у 2021 році третьою особою ОСОБА_4 з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не породжують правових наслідків, оскільки забудовник уже не мав права розпоряджатися об`єктами, за які позивачка ОСОБА_2 повністю розрахувалася ще у 2008 році, а тому відповідно до ст. 228 ЦК України такі правочини є нікчемними.

Зазначає, що той факт, що за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не надає їм статусу законних власників, адже право власності не виникає від протиправних дій та не може бути набуте у особи, яка не мала права його відчужувати.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачці ОСОБА_2 у долученні до матеріалів справи договору про спільну діяльність від 5 грудня 2006 року, укладеного між СПД ОСОБА_4 та ПП «ТФ Будівельник». Вказаний доказ був наданий позивачкою в установленому процесуальному порядку, належним чином засвідчений суддею Збаразького районного суду Тернопільської області Левківим А.І. у справі № 1906/2-464/11, а відтак відповідає вимогам статті 95 ЦПК України щодо належності та допустимості письмових доказів.

Звертає увагу на те, що зазначений договір має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки підтверджує факт здійснення будівництва спірного житлового будинку саме ПП «ТФ «Будівельник», визначає правові підстави діяльності третьої особи ОСОБА_4 як співзабудовника, свідчить про наявність у інвесторів обґрунтованих законних очікувань на набуття права власності на об`єкти інвестування та підтверджує визнання ОСОБА_4 обов`язку дотримуватися прав інвесторів.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні в частині, що стосується витребування з його незаконного володіння гаража №IV за адресою: АДРЕСА_2 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Звертає увагу на те, що позивачкою не доведено, що спірний об`єкт, який вона просить витребувати, стосується її майнових прав, оскільки у договорі від 01.08.2008 року та в рішенні суду про визнання майнових прав йдеться про такий предмет: будівництво критої стоянки для автомобіля №4 загальною площею 29,8 кв. м. по АДРЕСА_2 , а позивачка просить витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 гараж №IV, загальною площею 30,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказує на відсутність тотожності між даними об`єктами, а саме інвестованим позивачкою, та тим, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , оскільки в рішенні Збаразького районного суду Тернопільської області від 16.09.2011 року у справі №2/376/2011 немає ідентифікуючих ознак, які б дозволяли однозначно ототожнити вищезазначені об`єкти нерухомості.

Вважає, що позивачка не довела майнового права на спірний об`єкт нерухомості.

Звертає увагу на те, що договори від 01.08.2008 року укладалися між позивачкою та ПП Тернопільська фірма Будівельник про пайове будівництво, а не з СПД ОСОБА_4 , який виконував функції замовника будівництва, та мав право на укладення договорів інвестиційної діяльності будівництва у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 .

Вважає, що матеріалами справи не підтверджується правовий зв`язок між позивачем та спірними об`єктами нерухомості, а тому відсутні підстави вважати порушеним право позивачки, як власника спірного майна.

Щодо заявленого клопотання про приєднання до матеріалів справи договору про спільну діяльність від 05.12.2006 року, вважає такий доказ неналежним і недопустимим, оскільки стороною не вказано де знаходиться оригінал цього договору.

Звертає увагу на те, що копію цього договору було досліджено судом першої інстанції та суд не прийняв його до уваги через відсутність оригіналу.

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів ОСОБА_4 - адвоката Лукашової О.Є. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що сторона позивача не довела, що мають місце порушення майнових прав позивачки зареєстрованими правами власності відповідачів на квартиру та гараж.

Звертає увагу на те, що позивачка не позбавлена права на звернення із позовом щодо захисту її порушених прав, що виразились у неналежному виконанні умов наведених договорів про пайове будівництво.

Вказує на те, що позивачка набула майнові права у ПП ТФБудівельник, а не у СПД Драгана В.Л.

Зазначає, що позивач не довів ані винятковості, ані поважних причин неподання договору про спільну діяльність від 05.12.2006 року, укладеного між СПП Драганом В.Л. та ПП ТФБудівельник у суді першої інстанції, а долучений до апеляційної скарги документ не відповідає критеріям допустимості як копії з копії без вказівки на оригінал і належного засвідчення.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Варода П.Ю. підтримали вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Лукашова О.Є. заперечила проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Савчук В.П. заперечили проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено наступні обставини справи.

01.10.2008 року між позивачкою ОСОБА_7 та ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» укладений договір про пайове будівництво на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та згідно квитанції до прибуткового ордеру №3119 01.10.2008 року прийнято ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» від позивачки дольовий внесок по АДРЕСА_2 в сумі 299052 грн. 00 коп. (т.1, а.с.22).

Також, 01.10.2008 року між позивачкою ОСОБА_7 та ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» укладений договір про пайове будівництво на криту стоянку для автомобіля №4, проектною загальною площею 29,8 квадратних метрів за адресою: АДРЕСА_2 , та згідно квитанції до прибуткового ордеру №3120 01.10.2008 року прийнято ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» від позивачки дольовий внесок по АДРЕСА_2 в сумі 101320 грн. 00 коп. (т.1 а.с.23).

У зв`язку із порушенням ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» договірних строків планування закінчення будівництва та здачі будинку в експлуатацію, позивачка звернулась в Збаразький районний суд із позовом до ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» про визнання майнових права на об`єкти у незавершеному будівництві.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 16.09.2011 у справі №2-376/2011 за ОСОБА_2 визнано: майнові права на незавершені будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оплачену нею в розмірі 299052 грн. 00 коп., та на криту стоянку для автомобіля №4 проектною загальною площею 29,8 квадратних метрів, що знаходиться в будинку по АДРЕСА_2 , оплачену нею в розмірі 101320 грн. 00 коп. (т.1 а.с.24).

Як вбачається із інформації управління містобудування та архітектури Тернопільської обласної адміністрації від 17.10.2013 року №01-34/1096 р. управління розглянуто колективне звернення дольовиків будівництва 24-х квартирного житлового будинку в м. Збараж, споруджувати який в свій час почала ПП «Тернопільська фірма «Будівельник». Відповідно до дозволу інспекції ДАБК на виконання будівельних робіт №50-06/09 від 20.09.2009, СПД ФО ОСОБА_4 та ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» здійснювали будівництво двох 12-ти квартирних житлових будинків по АДРЕСА_2 . Роботи із спорудженням будинку було зупинено у 2010 році. З метою захисту майнових прав, управління пропонувало авторам звернення укласти із замовником будівництва відповідні угоди про умови завершення будівництва житлового будинку (т.1 а.с.26).

Згідно витягу з Реєстру будівельної документації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 22 червня 2021 року третьою особою ОСОБА_4 в Управлінні ДАБК у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта №ТП22, відповідно до якого завершено будівництво 12 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (II черга), кількість поверхів - 4, кількість двокімнатних квартир - 8, кількість трикімнатних квартир 4 (т.1 а.с.34).

27.02.2024 №71788261 державним реєстратором Збаразької міської ради Тернопільської області Ярошком А.В. відмовлено ОСОБА_2 у проведені реєстраційних дій за її заявою щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_7 , у зв`язку із тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.51).

05.03.2024 №17907666 державним реєстратором відмовлено ОСОБА_2 у проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на гараж ІV по АДРЕСА_2 , у зв`язку із тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.52).

Рішенням Збаразької міської ради від 29.04.2004 року №323 наданий дозвіл СПД ОСОБА_4 на підготовку попереднього погодження місця розташування двох дванадцяти квартирних житлових будинків по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.139).

Рішенням Збаразької міської ради від 17.09.2004 року №919 погоджено місця розташування двох дванадцяти квартирних житлових будинків по АДРЕСА_2 , та надано дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації на будівництво двох 12-ти квартирних житлових будинків та проекту відведення земельної ділянки (т.1 а.с.140).

16.11.2005 року виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_2 на будівництво двох багатоквартирних житлових будинків за реєстраційним №113, погоджені технічні умови, та надані відповідні висновки (т.1 а.с.141-162).

25.04.2006 року СПД ОСОБА_8 уклав із Збаразькою міською радою договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення, а саме: земельної ділянки загальною площею 7027 кв. для будівництва двох багатоквартирних житлових будинків у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.131-137).

Рішенням Збаразької міської ради від 12.12.2006 року №214 наданий дозвіл підприємцю ОСОБА_4 на будівництво 6-ти 12-квартирних житлових будинків на орендованій земельній ділянці по АДРЕСА_2 , зобов`язано до початку будівництва виготовити проектно-кошторисну документацію та отримати дозвіл в інспекції ДАКБ (т.1 а.с.163).

03.05.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено інвестиційний договір щодо будівництва гаража. Предметом даного договору є проведення сторонами будівництва гаража з проектним №ІV у 12-ти квартирному житловому будинку, будівельна адреса: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,225 га кадастровий номер :02:002:0761( т.1а.с.32-33,96-99).

03.05.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено інвестиційний договір щодо будівництва квартири з проектним АДРЕСА_5 , на земельній ділянці площею 0,225 га кадастровий номер :02:002:0761 (а.с.45-46).

03.05.2021 року складено акт передачі-приймання виконаних робіт між виконавцем Драган В.Л. та інвестором ОСОБА_3 щодо будівництва квартири АДРЕСА_4 площею 88,6 квадратних метрів у 12-ти квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (ІІ черга) (т.1 а.с.44).

22.06.2021 року складено акт передачі-приймання виконаних робіт між виконавцем Драган В.Л. та інвестором ОСОБА_1 щодо будівництва гаража №ІV площею 30,2 квадратних метрів по АДРЕСА_2 (ІІ черга) (т.1 а.с.37,100).

22.06.2021 року ОСОБА_4 в Управлінні ДАБК у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта №ТП22 відповідно до якої завершено будівництво 12 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (ІІ черга) кількість поверхів 0 4, кількість двокімнатних квартир 8, кількість трикімнатних квартир 4 (т.1 а.с.47-50).

29.06.2021 року ОСОБА_4 (замовник) було виготовлено технічний паспорт на будинок квартирного типу по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.164-178).

30.08.2021 року ОСОБА_4 надав список інвесторів, де вказано прізвище ОСОБА_1 , що підтверджує наявність достовірного законного інвестора, який виконав свої зобов`язання та 30.08.2021 року відповідачу ОСОБА_1 виготовлений технічний паспорт на гараж №IV за №ТІ01: НОМЕР_2 на гараж площею 30,2 квадратних метрів (т.1 а.с.101,102).

03.09.2021 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на гараж №IV, загальною площею 30,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з ДРРП на нерухоме майно згідно довідки 344881845 (т.1 а.с.28, 106).

24.01.2024 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_6 , за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з ДРРП на нерухоме майно згідно довідки 365770093(т.1 а.с.27).

Із інформації департаменту сервісних послуг Державної інспекції архітектури та містобудування України від 25.12.2024 року №6568/03/18-24 наданої стороною позивач, вбачається, що замовником будівництва 12 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (ІІ черга), кадастровий номер :02:002:0761, є ОСОБА_4 , виконання будівельних робіт генеральний підрядчик ПП «Тернопільська фірма «Будівельник», згідно договору підряду №40-1019-481 дата підписання 18.06.2021 року (т.1 а.с237-238).

Згідно інформації арбітражного керуючого Струць М.П. ліквідатора ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» від 04.10.2024 №01-20-04-10-24-1, на адвокатський запит представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката Лукашової О.Є., наданий для надання відповіді в судовому засіданні на запитання представника позивачки адвоката Вароди П.Б., вбачається, що у ході здійснення ліквідаційної процедури ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» серед наявної документації відсутні відомості щодо укладення договору підряду між ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» та СПД ОСОБА_4 щодо будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 , відсутні відомості щодо фінансування ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» будівництва даного будинку, щодо укладення договорів із пайовиками для будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 , та відомості про уповноваження ПП «ТФ «Будівельник» СПД ОСОБА_4 чи іншою особою на залучення коштів на фінансування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.221).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторона позивача не довела та не надала належних та допустимих доказів про належність позивачці на праві власності спірного майна, порушення її права, як власника спірного майна, що спірне майно незаконно, без відповідної правової підстави було відчужено, а також що відповідачі незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа цим майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність").

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234 гс 18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115 гс 19) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445 цс 19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

У статті 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

Нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8 цс 21).

Укладаючи договір пайової участі в будівництві, пайовик отримує речове право, яке засвідчує правомочність його, як власника, на отримання права власності на нерухоме майно у майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено у частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.

Право власності у набувача за договором відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст.182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц вказав, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст. 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 910/13536/19 зазначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Так, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що укладаючи договори про пайове будівництво із ПП «Тернопільська фірма «Будівельник», позивач отримала обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділена певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Умовами договорів укладених між позивачкою ОСОБА_9 та ПП «Тернопільською фірмою «Будівельник» від 01.10.2008 року пунктом 1.1 Договорів визначено, що ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» приймає ОСОБА_9 у пайове будівництво на криту стоянку для автомобіля №4, проектною загальною площею 29,8 м2 за адресою: АДРЕСА_2 та у пайове будівництво на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Зокрема, у зв`язку із порушенням строків ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» договірних строків планування закінчення будівництва та здачі будинку в експлуатацію, позивачка звернулась до суду, та рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 16.09.2011 у справі №2-376/2011 за позивачкою визнано: майнові права на об`єкти у незавершеному будівництві на трикімнатну квартиру АДРЕСА_9 , та майнові права на криту стоянку для автомобіля №ІV, проектною загальною площею 29,8 кв.м., що знаходиться в будинку по АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що для отримання позивачем права власності на спірне майно, необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів, як здача спірних об`єктів нерухомості в експлуатацію та видача необхідних документів для оформлення права власності на вказану в договорі квартиру та криту стоянку для автомобіля. Такі факти регламентовані п.2.2 Договорів та діючим законодавством щодо порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, та такими фактами, зокрема, є: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; акт приймання-передачі об`єкта будівництва та новоствореного майна.

При цьому, місцевий суд слушно зауважив, що факт підписання відповідного акта приймання-передачі об`єкта будівництва та новоствореного майна мав підтвердити належне виконання сторонами умов договору про пайове будівництво, але з огляду на те, що у позивача є заперечення щодо належного виконання умов договору з боку ПП «Тернопільська фірма «Будівельник», це виявилося неможливим.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст.876 ЦК України (станом на момент виникнення спірних правовідносин) власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договори від 01.08.2008 року про пайове будівництво укладалися між позивачкою та ПП «Тернопільська фірма «Будівельник», а не з СПД ОСОБА_4 , який виконував функції замовника будівництва, та мав право на укладення договорів інвестиційної діяльності будівництва у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 .

СПД ОСОБА_4 був замовником будівництва 12 квартирного будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується наявними матеріалами справи, та стороною позивача не спростовано, та не надано належних та допустимих доказів, що ПП «ТФ «Будівельник» мав права на укладання договорів про інвестиційну діяльність.

Посилання позивачки на лист Управління містобудування та архітектури від 17.10.2013 №01-34/1096, в якому зазначено, що зі слів замовника будівництва двох 12-квартирних житлових будинків по АДРЕСА_2 СПД ФО ОСОБА_4 , завершення будівництва другого житлового будинку, в якому автори звернення мають отримати квартири, стримуються через відмову частини дольовиків вносити кошти на виконання робіт, як на підтвердження факту, що спірні об`єкти стосуються порушених прав позивачки, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки даний лист не підтверджує повноваження ПП «Тернопільської фірми «Будівельник» на укладення договорів інвестування від імені замовника.

Крім цього, із інформації арбітражного керуючого Струця М.П., який виконує функції ліквідатора ПП «Тернопільська фірма «Будівельник», від 04.10.2024 №01-20-04-10-24-1, вбачається, що у ході здійснення ліквідаційної процедури ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» серед наявної документації відсутні відомості щодо укладення договору підряду між ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» та СПД ОСОБА_4 щодо будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 , відсутні відомості щодо фінансування ПП «Тернопільська фірма «Будівельник» будівництва даного будинку, чи щодо укладення договорів із пайовиками для будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 , відомості про уповноваження ПП «ТФ «Будівельник» СПД ОСОБА_4 чи іншою особою на залучення коштів на фінансування багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Так, встановлено, що орендарем земельної ділянки на якій здійснювалося будівництво 12 квартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , був - СПД ОСОБА_4 .

У договорах від 01.08.2008 року та в рішенні суду про визнання майнових прав йдеться про такий предмет: будівництво трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса) та криту стоянку для автомобіля №4, проектною загальною площею 29,8 квадратних метрів, що знаходиться в будинку по АДРЕСА_2 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що між визнаними за позивачкою майновими правами на об`єкти нерухомості та правами власності відповідачів на спірні об`єкти, наявні розбіжності, а саме: адреса розташування не збігається, оскільки майнові права позивачки на адресу - АДРЕСА_2 не АДРЕСА_10 , як у відповідачів. Крім цього, наявні розбіжності щодо площі спірних об`єктів, адже площа майнових прав позивачки на квартиру 86,5 кв.м, а право власності відповідача ОСОБА_3 зареєстроване на квартиру 87.7 кв.м., право власності відповідача ОСОБА_1 на гараж 30,2 квадратних метрів, а площа майнових прав позивачки на криту стоянку для автомобіля №4 проектною загальною площею 29,8 кв.м., а також наявні розбіжності у назві об`єктів, що згідно державних будівельних норм України В.2.3-15:2007 крита стоянка для автомобіля та гараж є різними об`єктами нерухомості.

З урахуванням встановлених вищезазначених розбіжностей щодо ідентифікуючих даних нерухомого майна - адреси, площі, та назви об`єктів нерухомості, а також наявності у позивачки майнових прав на об`єкти, що повинні були бути передані ПП «ТФ «Будівельник», а не СПД ОСОБА_4 , місцевий суд прийшов до правильного висновку, що сторона позивача не довела, що мають місце порушення її майнових прав зареєстрованими правами власності відповідачів на квартиру та гараж, а тому її позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки останньою не доведено належними доказами факт виникнення у неї права власності на спірне майно

Більше того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідачів як набувачів вищезгаданого майна, оскільки вони набули право власності на спірні об`єкти нерухомого майна на законних підставах, уклавши інвестиційні договори саме із замовником будівництва СПД ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти за вказане спірне майно передавались СПД ОСОБА_4 , колегія суддів оцінює критично, оскільки із договорів від 01.10.2008 року та квитанцій, які долучені самою ж позивачкою видно, що договори були укладені між нею та ПП «ТФ «Будівельник», в особі директора Щепановського З.В., а не з СПД ОСОБА_4 , та грошові кошти від Влох (попереднє прізвище позивачки) ОСОБА_10 були прийняті саме ПП «ТФ «Будівельник».

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти за вказане спірне майно передавались СПД ОСОБА_4 , матеріали справи не містять, як і доказів на підтвердження наявності між позивачкою і СПД ОСОБА_11 будь-яких договірних відносин щодо спірного нерухомого майна.

Також позивачем не було надано жодних беззаперечних доказів на підтвердження того, що СПД ОСОБА_11 було відомо про наявність договірних відносин між позивачкою та ПП «ТФ «Будівельник» про пайове будівництво на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та про пайове будівництво критої стоянки для автомобіля №4, проектною загальною площею 29,8 кв.м, за адресою АДРЕСА_2 .

Водночас навіть наявність договірних відносин між СПД ОСОБА_11 та ПП «ТФ «Будівельник» (згідно договору про спільну діяльність по пайовій участі у будівництві житлових будинків від 05.12.2006 року на який посилається в апеляційній скарзі позивачка), як між замовником (орендарем земельної ділянки загальною площею 7027 кв. метрів, яка розміщена по АДРЕСА_2 ) будівництва багатоквартирних будинків з вбудованими стоянками для автомобілів та забудовником (генпідрядником), не може беззаперечно підтверджувати факт обізнаності СПД ОСОБА_11 про наявність договірних відносин між позивачкою та ПП «ТФ «Будівельник» про пайове будівництво вищезгаданих об`єктів нерухомості.

Також, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що інвестор, укладаючи договори, мав врахувати такі ризики: перевірка повноважень забудовника необхідно було впевнитися, що забудовник має юридичне право укладати договори на передачу об`єктів нерухомості, а не лише здійснює будівництво за договором з замовником; правильне оформлення договору фінансування будівництва квартири має здійснюватися через договір з особою, яка є власником або уповноважена передавати майнові права на майбутній об`єкт; документальне підтвердження грошових платежів якщо кошти передавалися замовнику, необхідно було укласти договір саме з ним або мати документальне підтвердження отримання ним коштів.

Крім того, позивачка не була позбавлена можливості відновити свої права шляхом стягнення з ПП «Тернопільською фірмою «Будівельник» грошових коштів, які були сплачені нею на виконання інвестиційного договору та завданих збитків у зв`язку із неналежним виконанням договірних зобов`язань, зокрема заявити такі вимоги у справі про визнання банкрутства ПП «Тернопільська фірма «Будівельник».

Доводи апеляційної скарги з посиланням на висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 25.06.2025 року у справі 553/1091/19 не є релевантним, оскільки у цій справі хоча і подібні правовідносини, але різні встановлені обставини, так як у справі 553/1091/19 сторонами не заперечувалось, що забудовником було укладено з позивачем та відповідачем договори купівлі-продажу майнових прав щодо одного і того самого об`єкту нерухомого майна (двох- кімнатна квартира). Більше того, у згаданій справі обставина ідентичності квартири (майнові права на яку були предметом вказаних договорів) також підтверджувалась висновком експерта №1451 за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи. Водночас у справі, що переглядається, як зазначалось вище, між визнаними за позивачкою майновими правами на об`єкти нерухомості та правами власності відповідачів на спірні об`єкти - наявні розбіжності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору не спростовують.

Відтак, колегія суддів вважає, що місцевий суд, оцінивши зібрані у справі докази в межах своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 січня 2026 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Хома М.В.