ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року

м. Київ

справа № 2-4185/12

провадження № 61-16627св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року в складі судді Вовк С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року в складі колегії суддів: Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О. за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Руслана Юрійовича,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відділ примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України) в особі начальника

Озадовського Р. Ю. щодо не скасування заходів примусового виконання рішення у вигляді арештів, накладених у межах виконавчого провадження

№ НОМЕР_2.

Скаргу мотивовано тим, що у межах вказаного виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-4185/12, виданого 18 серпня 2015 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 768 904, 41 грн та судового збору у розмірі

3 219,00 грн, 27 жовтня 2015 року та 07 лютого 2018 року державними виконавцями відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України було винесено постанови, якими накладено арешти на земельну ділянку та все рухоме і нерухоме майно, а також грошові кошти боржника.

25 жовтня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року виконавчий лист № 2-4185/12 від 18 серпня 2015 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Заявник вказує, що його заява від 13 грудня 2021 року до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України про зняття існуючих арештів та виключення записів про обтяження майна з відповідних реєстрів залишаються без належного реагування, що свідчить про неправомірну бездіяльність відділу та порушення прав і свобод заявника.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України в особі начальника

Озадовського Р. Ю. щодо не скасування заходів примусового виконання рішення, здійснених в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, під час виконання виконавчого листа, виданого 18 серпня 2015 року Печерським районним судом міста Києва у справі № 2-4185/12, який ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Зобов`язано компетентного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України зняти арешт, накладений на земельну ділянку площею 3,7668 га на території с. Осиково Лишнянської сільської ради Макарівського району Київської області, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - :04:007:0074, що належить на праві власності ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України Артемчука Т. В. від 27 жовтня

2015 року.

Зобов`язано компетентного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України зняти арешт, накладений на все нерухоме майно ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження

№ НОМЕР_1 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України Яковенка В. А. від 07 лютого 2018 року.

Зобов`язано компетентного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України зняти арешт, накладений на все рухоме майно ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження

№ НОМЕР_1 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України Яковенка В. А.

від 07 лютого 2018 року.

Зобов`язано компетентного державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України зняти арешт, накладений на кошти ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішення Департаменту ДВС МЮ України Яковенка В. А. від 07 лютого 2018 року.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки виконавчий документ визнаний таким, що не підлягає виконанню, то в силу положень частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем знімаються арешти з майна боржника та вчиняються дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Всупереч наведеній нормі права заява ОСОБА_1 про зняття арештів з його майна, які були накладені у рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, залишилась без належного реагування, обтяження з майна не зняті, що дає підстави для визнання оскаржуваної бездіяльності неправомірною та зобов`язання державного виконавця усунути порушення прав та свобод заявника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 листопада 2023 року Міністерство юстиції України через підсистему «Електронний суд» подало касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2024 року поновлено Міністерству юстиції Українистрок на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 рокута витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

14 березня 2024 року справанадійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05 грудня 2018 року у справі

№ 904/7326/17, від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18.

Крім цього, вважає, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, які стосуються застосування ефективного способу захисту, викладені у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/19, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу протягом строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Положеннями пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (пункт 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно з пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня

2012 року №512/5, визначено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 40 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга статті 40 Закону № 1404-VIII).

Пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Згідно з абзацом 3 пункту 5 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України

від 05 липня 2004 року № 830, державна реєстрації публічних обтяжень рухомого майна під час примусового виконання рішень відповідно до закону проводиться державним або приватним виконавцем.

Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій

статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення

строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня

2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі

№ 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15.

Суди встановили, що виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва № 2-4185/12 від 18 серпня 2015 року був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, однак відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України залишив без належного реагування відповідну заяву ОСОБА_1 та фактично відмовляється зняти арешти з майна боржника, накладені з метою виконання цього виконавчого документа.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання неправомірною бездіяльності виконавчої служби та необхідність зобов`язання зняти арешти, накладені на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Установивши, що виконавчий лист, задля виконання якого накладені арешти на все майно боржника, визнано таким, що не підлягає виконанню, і боржник звертався із заявою про зняття цих арештів, уповноважена особа відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України відповідно до вимог частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України

від 02 квітня 2012 року №512/5, мала б винести постанову про скасування заходів примусового виконання у вигляді арештів майна боржника та заборони на його відчуження.

Колегія судді також погоджується з висновками про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованих арештів на майно боржника та відсутність у необхідності подальшого застосування таких арештів на майно боржника, бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном.

Суди також правильно звернули увагу, що ОСОБА_1 , який був боржником у виконавчому провадженні, позбавлений іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо незняття арештів із належного йому майна.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Під бездіяльністю розуміється певна форма поведінки, у даному випадку відповідальної посадової особи державної виконавчої служби, пов`язана з невиконанням такою особою дій, які вона була зобов`язана вчинити в силу покладених на неї обов`язків та згідно з чинним законодавством України. Ухилення суб`єкта владних повноважень від вчинення дій, які він зобов`язаний вчинити у певних випадках, є бездіяльністю, протиправність її може мати місце лише у тому випадку, якщо внаслідок неї порушуються права, інтереси чи свободи інших осіб.

З огляду на викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку, що незняття відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України арешту з майна боржника у виконавчому провадженні за обставинами цієї справи в розумінні положень Закону України «Про виконавче провадження» є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право заявника підлягає захисту шляхом зобов`язання державного виконавця та/або уповноважених посадових осіб відділу звільнити з під арешту усе майно (кошти), що належать заявнику на праві власності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21.

Доводи касаційної скарги щодо застосування ОСОБА_1 неефективного способу захисту є безпідставними та спростовуються правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 травня 2021 року у справі

№ 712/12136/18, в якій вказано, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Посилання заявника на неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17, від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18не заслуговують на увагу, оскільки висновки у цих справах, і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, які спростовують висновки судів, а зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій та переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська