єдиний унікальний номер справи 531/843/25
номер провадження 2/531/207/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Герцова О. М.,

за участю секретаря судового засідання Капленко Є. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Роман Романович, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 , через представника адвоката Савчук Р.Р., звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача грошові кошти: в сумі 7 656,98 євро, що згідно із офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову еквівалентно 317933,12 грн., з яких: 4 504,11 євро - проценти за користування позикою згідно із договором від 09.07.2008 року; 2 252,05 євро - 3 проценти річних за порушення зобов`язання за договором позики від 13.05.2008 року; 900,82 євро - 3 проценти річних за порушення зобов`язання за договором позики від 09.07.2008 року; 207 080,74 грн. інфляційних втрат, понесених позивачкою у зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2012 року; 50 000,00 грн вартість завданої моральної шкоди та судові витрати.

Позов обґрунтовує тим, що між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 13.05.2008 року був укладений договір позики, згідно із яким позивачка передала відповідачці в борг грошові кошти в сумі 25 000,00 євро, які відповідачка зобов`язалася повернути через 4 місяці, тобто до 13.08.2008 року.

Окрім цього, між сторонами 09.07.2008 був укладений договір позики, згідно із яким позивачка передала відповідачці в борг грошові кошти в сумі 10 000,00 євро, зі сплатою за користування сумою позики 15 % річних, які відповідачка зобов`язалася повернути до 01.09.2008 року.

Зазначені обставини підтверджуються написаними відповідачкою розписками від 13.05.2008 року та від 09.07.2008 року.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18.10.2010 року по справі № 2-5206/10, було задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивачки 783 328,08 грн. заборгованості за договором позики.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2012 року заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18.10.2010 року скасовано, а позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивачки суму заборгованості за договорами позики в розмірі 434 505,00 грн., що на час ухвалення рішення, згідно із офіційним курсом НБУ було еквівалентно загальній сумі заборгованості 41 500,00 євро.

Згідно із вказаними судовими рішеннями було встановлено, що заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 13.05.2008 року становить 30 000,00 євро (25 000,00 євро розмір отриманої позики, однак відповідачка зобов`язалась повернути 30 000,00 євро), а за договором позики від 09.07.2008 року заборгованість ОСОБА_2 становить 11 500,00 євро (10 000,00 євро сума боргу та 1500,00 євро проценти за користування позикою).

За договором позики від 09.07.2008 рок ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити проценти за користування позикою в розмірі 15 % річних. Проценти за користування позикою відповідачка не сплатила, а тому позивачкою нараховано проценти з 14.03.2022 року по 14.03.2025 року (в межах терміну позовної давності) у розмірі 4 504,11 євро, що згідно із офіційним курсом НБУ станом на день подання позову еквівалентно 202 688,10 грн.

Керуючись нормами ст.ст. 625, 150 ЦК України, позивачка вважає за необхідне нарахувати 3% за користування позикою в межах терміну позовної давності, з 14.03.2022 по 14.03.2025: за договором від 13.05.2008 у розмірі 2 252,05 євро (еквівалентно 101 343,85 грн); за договором позики від 09.07.2008 у розмірі 900,82 євро (еквівалентно 40 537,53 грн).

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2012 року вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь позивачки суму заборгованості за договорами позики в розмірі 434 505,00 грн(еквівалентно 41 500,00 євро), на підставі чого позивачка має право стягнути з відповідачки інфляційні втрати, в сумі 207 080,74 грн.

Окрім цього, в результаті незаконних дій позивачці завдано моральну шкоду, яка полягала в душевних стражданнях, яких зазнала позивачка у зв`язку із хвилюванням за те, що позичені кошти не будуть повернуті, а вона не вживає жодних заходів щодо виконання взятого на себе зобов`язання; а також змушена вживати додаткові заходи для відновлення свого матеріального становища, звертатись в судові органи для захисту свого порушеного права, що вимагає додаткових затрат часу та матеріальних витрат, впливає на звичний спосіб життя позивачки. Позивачка оцінює вартість завданої їй моральної шкоди в 50 000,00 грн.

Таким чином, позивачка просить стягнути з відповідачки кошти в загальному розмірі 7 656,98 євро, з яких: 4 504,11 євро - проценти за договором від 09.07.2008; 2 252,05 євро - 3 % річних за порушення зобов`язання за договором позики від 13.05.2008 року; 900,82 євро - 3 % річних за порушення зобов`язання за договором позики від 09.07.2008 року; інфляційні втрати в розмірі 207 080,74 грн, моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 11.04.2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання, а також запропоновано відповідачці у разі невизнання позову, у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення їй ухвали про відкриття провадження, подати до суду відзив на позовну заяву.

13.05.2025 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Богданчук О.В. надійшли клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заву та відзив на позовну заяву. У клопотанні зазначає, що відповідачка ознайомилася з ухвалою суду від 11.04.2025 та позовною заявою лише 03 травня 2025 року, при відвідуванні своєї мами за адресою: АДРЕСА_1 , бо за вказаним місцем реєстрації не проживає, оскільки її місце проживання постійно змінюється із наданням волонтерської допомоги військовозобов`язаним. Перебуваючи тимчасово на території Макарівської територіальної громади відповідач 09.05.2025 уклала з Адвокатським бюро «Олександри Богданчук», в особі керуючого бюро - адвокатом Богданчук О.В. договір №43 про надання професійної правничої (правової) допомоги. Враховуючи вищевикладені обставини, вважає, що неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк, є поважною причиною, а тому просила поновити строк для подання відзиву на позовну заяву про стягнення боргу за договором позики, прийняти та долучити до матеріалів справи відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що станом на 05.05.2025 заборгованість за договором позики по ВП №38526895 закрито у зв`язку з повним погашенням по виконавчому провадженні, що підтверджує постанова про закінчення виконавчого провадження №38526895 від 05.05.2025. Щодо заперечень про стягнення 15% річних за користування позикою в розмірі 10 000,00 євро, зазначає, що станом на 14.03.2022 сума заборгованості по виконавчому провадженні стягнута з відповідача у розмірі 43 535,58 грн, що еквівалентно 9 000,00 євро. Також відповідачем за період з 01.06.2022 по 20.02.2025 сплачено заборгованість за договором позики в загальному розмірі 153 677,34 грн (3 574,00 євро), що підтверджується довідкою Карлівського ВДВС у Полтавському районі від 05.05.2025 №17762, тому вимога позивача про стягнення 15% річних за користування позикою 10 000,00 євро без врахування погашеної суми у розмірі 4 574 євро, є порушенням матеріального та процесуального права відповідача. Щодо нарахування 3% річних за користування позикою 25 000 євро в межах терміну позовної давності у розмірі 2 252,05 євро заперечує, оскільки на день звернення до суду з даним позовом загальна сума заборгованості 233152,11 грн сплачена. Щодо нарахування 3% річних за порушення зобов`язання за договором позики від 09.07.2008, вказує, що позивач не вправі нараховувати їх після закінчення строку повернення позики 13.09.2008, а тим більше з 14.03.2022 по 14.03.2025. Заперечувала щодо стягнення інфляційних втрат в зв`язку з відсутністю заборгованості, а також моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн, зважаючи на те, що сторонами при укладенні договорів позики від 13.05.2008 та від 09.07.2008, не було передбачено відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а також відсутності доказів, які б підтверджували факт заподіяння такої шкоди.

Представник позивача адвокат Савчук Р.Р. 03.07.2025 через підсистему «Електронний суд», подав заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що ознайомившись із розрахунком заборгованості по виконавчому провадженню, наданим відповідачкою, із урахуванням відомостей наданих Відділом ДВС, проведено розрахунок, згідно якого проценти за користування позикою за договором від 09.07.2008 становлять 4 504,11 євро, 3% річних за порушення зобов`язання за цим договором становлять 900,82 євро. Тобто в цій частині, вимоги залишаються незмінними. Водночас 3% річних за порушення зобов`язання за договором від 13.05.2008 становлять 2 169,38 євро, інфляційні втрати 110363,39 грн. В зв`язку з чим, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 574,31 євро, з яких: 4 504,11 євро - проценти за користування позикою згідно із договором від 09.07.2008 року; 2 169,38 євро - 3 проценти річних за порушення зобов`язання за договором позики від 13.05.2008 року; 900,82 євро - 3 проценти річних за порушення зобов`язання за договором позики від 09.07.2008 року; 110 363,39 грн інфляційні втрати, понесені позивачкою у зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2012 року; 50 000,00 грн вартість завданої моральної шкоди, а також судові витрати.

У додаткових поясненнях на заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог від 15.12.2025 відповідач ОСОБА_2 просила у задоволенні позовних відмовити у повному обсязі, аргументуючи доказами та обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву.

24.12.2025 від представника відповідача адвоката Савчук Р.Р. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що закінчення виконавчого провадження не є тотожним припиненню зобов`язання за ст. 599 ЦК України. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У даному випадку сплата суми, визначеної рішенням суду від 01.02.2012, відбулася через 13 років після ухвалення рішення. Таке виконання не є належним у розумінні строків. Постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить лише про виконання вимог конкретного виконавчого листа, а не про повне врегулювання відносин між сторонами. Право кредитора на отримання процентів згідно із ст. 1048 ЦК України та компенсації за невиконання зобов`язання, яке передбачене статтею 625 ЦК України (три проценти річних та інфляційні втрати) зберігається до моменту фактичного отримання коштів, навіть якщо виконавче провадження було закрите. Факт закриття виконавчого провадження у травні 2025 року є лише відправною точкою для фіксації періоду прострочення, а не підставою для відмови у позові. Щодо стягнення 15 % річних за договором позики від 09.07.2008 наголошує, що ст. 1048 ЦК України не обмежує право на проценти лише строком дії договору, вони мають нараховуватися до дня фактичного повернення суми позики. Ці проценти є саме платою за користування (ст. 1048), а не штрафом за прострочення (ст. 625), тому вони можуть стягуватися паралельно. Оскільки відповідачка прострочила виконання валютного боргу, компенсація за ст. 625 ЦК України (3% річних) має бути у тій самій валюті -євро, щоб забезпечити реальний захист прав позивача. Крім того, вказав, що у заяві про зменшення позовних вимог враховано всі суми коштів, які були стягнуті з відповідачки згідно розрахунку відділу ДВС. Розрахунок інфляційних втрат був проведений у відповідності до вимог чинного законодавства України. Вважає, що заявлена сума у 50 000,00 грн моральної шкоди є пропорційною глибині страждань позивачки, якій наразі 77 років, очікування повернення коштів якої триває понад 17 років (з моменту виникнення боргу у 2008 році). Просив прийняти письмові пояснення та стягнути з відповідачки грошові кошти в загальному розмірі 7 574,31 євро.

На спростування обставин, викладених в позовній заяві, відповідач просила долучити до матеріалів справи додаткові докази (клопотання від 24.12.2025).

29.01.2026 відповідач ОСОБА_2 направила до суду додаткові пояснення по справі, в яких заперечує проти позовних вимог в повному обсязі та просила долучити подані докази до матеріалів справи. В поясненнях зазначає, що рішенням Апеляційного суду від 01.02.2012 у справі №22-ц/2690/1226/2012 було остаточно вирішено спір між сторонами та визначено суму заборгованості у гривні. З моменту набрання рішенням суду законної сили правовідносини сторін перейшли зі сфери договірних у сферу виконання судового рішення, що виключає повторне нарахування договірний відсотків (15%). Вказує, що зобов`язання нею виконувалися як в добровільному порядку, так і в порядку примусового виконання, що підтверджує доказами. Вважає позовні вимоги безпідставними, з огляду на те, що: заявлено повторні вимоги щодо вирішеного судом зобов`язання, безпідставно нараховано 15% річних після ухвалення судового рішення, одночсане стягнення 15%, 3% річних та інфляційних втрат, є подвійною відповідальністю, заявлені вимоги в іноземній валюті суперечать рішенню суду, яким сума визначена у гривні, вимога про моральну шкоду є недоведеною та не підтверджена жодними доказами. Також просила суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення відсотків, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 03 липня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Причина неявки не відома.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту об`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Судами першої (Дарницьким районним судом м. Києва) та апеляційної (Апеляційним судом міста Києва) інстанції встановлено, 13 травня 2008 року ОСОБА_1 за договором позики передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 25000 євро, які остання зобов`язалась повернути через чотири місяці в сумі 30000 євро.

09 липня 2008 року ОСОБА_4 за договором позики передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000 євро, які остання зобов`язалась повернути до 1 вересня 2008 року під 12-15% річних.

На підтвердження отримання вказаних сум грошових коштів ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 відповідні розписки.

У встановлений договорами позики строк відповідач грошові кошти не повернула.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2010 року у справі №2-5206/10 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 783 328,08 грн заборгованості за договором позики та судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2012 у справі №22-ц/2690/1226/2012 апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.10.2010 скасовано і ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики у розмірі 434505 грн, а також судові витрати.

Вказане рішення було звернене до примусового виконання до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на виконанні якого перебував виконавчий лист №2-5206 від 14.03.2012 Дарницького районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 435 415,00 грн. Згідно інформації Деснянського ВДВС у м. Києві від 25.12.2025 № квітня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №32072346).

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем Деснянського ВДВС у м.Києві було реалізовано транспортний засіб, кошти від реалізації в розмірі 5050 грн перераховані на користь стягувача ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією Деснянського ВДВС у м. Києві від 25.12.2025 №32072346 та Актом опису й арешту майна від 04.07.2012.

08.05.2013 року, керуючись п. 10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлено матеріали виконавчого провадження до Карлівського РУЮ за місцем знаходження майна боржника, оскільки за боржником зареєстроване нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , із залишком боргу 430 365,00 грн.

Як вбачається з довідки Карлівського відділу державної виконавчої служби Полтавського району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.05.2025 №17762 /24.21-30 заборгованість за виконавчим провадженням №38526895 з примусового виконання виконавчого листа №2-5206/2010, виданого 14.03.2012 Дарницьким районним судом м. Києва, відсутня.

Постановою про закінчення виконавчого провадження (ВП №38526895) від 05.05.2025 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-5206/2010, виданого 14.03.2012 Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 434 505 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 850 грн та на ІТЗ розгляду справи в розмірі 60 грн, а всього 435 415 грн (згідно відмітки державного виконавця, залишок боргу складає 430 365 грн), закінчено, у зв`язку з тим, що заборгованість за виконавчим документом, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнено та перераховано у повному обсязі.

Крім того, зобов`язання за договорами позики відповідачкою виконувалися в добровільному порядку. Так, згідно розписки від 29.04.2011 ОСОБА_6 , який діє на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 , отримав від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 7 000,00 євро в рахунок боргу (загальна сума відповідно до договору 56 750 євро). Залишок боргу 49 750 євро.

Довідкою від 24.07.2012 №252094 АТ КБ ПриватБанк надано платіжні реквізити позивачки для перерахування коштів. За вказаними реквізитами відповідачкою було сплачено кошти в сумі 101,00 грн (квитанція №К3DF000TYM від 09.10.2013), 100,00 грн (квитанція №К3DF000CND від 09.10.2013), 300,00 грн (квитанція №575/з22 від 16.02.2015) з призначенням платежу: переказ особистих коштів в оплату боргу згідно виконавчого листа 2-5206/2010 від 14.03.2012.

Відповідно до довідки АТ «ПРАВЕКС БАНК» від 09.01.2026 №127/2592 ОСОБА_2 03.02.2015 провела оплату на користь ПРИВАТ БАНК на вказані реквізити у розмірі 200,00 грн з призначенням платежу: «перевод личних средств боргу зг виконавч листа 2-5206 від 14.03.2012 від Яблокова ОБ 173423», що підтверджується квитанціями від 03.02.2015.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, ОСОБА_2 прострочила виконання зобов`язання, рішення суду не було виконано позивачем в добровільному порядку, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, були нараховані в межах терміну позовної давності (з 14.03.2022 по 14.03.2025) індекс інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми та проценти за користування коштами.

Із розрахунків позивача, з врахуванням заяви про зменшення/збільшення позовних вимог, вбачається, що за період з 14.03.2022 року по 14.03.2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 7574,31 євро, з яких: 4 504,11 євро - проценти за користування позикою згідно із договором від 09.07.2008 року; 2 169,38 євро - 3 проценти річних за порушення зобов`язання за договором позики від 13.05.2008 року; 900,82 євро - 3 проценти річних за порушення зобов`язання за договором позики від 09.07.2008 року; 110363,39 грн інфляційні втрати.

Однак, суд не може погодитися з наведеними нарахуваннями інфляційних втрат, 3% річних та процентів за користування позикою, виходячи з наступного.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договорів позики, індексації не підлягає.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року.

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою згідно з договором від 09.07.2008 за період невиконання рішення суду, то відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду № 310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року, звернення з позовом про стягнення боргу незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Якщо за рішенням про стягнення коштів заборгованість за договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

За таких обставин суд вважає, що позивач неправомірно нарахував проценти за договором позики від 09.07.2008, оскільки, наявність судового рішення про задоволення вимог позичальника щодо всієї суми заборгованості, які фактично виконані відповідачем, не є підставою для нарахування таких процентів.

Окрім того, частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору позики від 09.07.2008 сторони погодили повернення позики під відсотки 12-15% до 01 вересня 2008 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 758/16162/19 про стягнення заборгованості за договором позики зазначено, що: «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».

Відтак, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних за порушення зобов`язання за договором позики від 13.05.2008 та від 09.07.2008, суд зазначає, що частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23.

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням позичальником ОСОБА_2 грошових зобов`язань, що випливають із договорів позики від 13.05.2008 та від 09.07.2008, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Таким чином, вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та процентів за користування коштами не підлягають до задоволення з вищенаведених підстав.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства.

Розписками ОСОБА_2 від 13.05.2008 та від 09.07.2008 не передбачено обов`язку позичальника сплатити на користь позикодавця моральну шкоду у разі порушення договірних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3ст. 23 ЦК України).

Частинами 4, 5 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 за № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 за № 4).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року по справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) вказано на те, що по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне.

Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року по справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 за № 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Звертаючись до суду позивачка зазначила, що в результаті незаконних дій відповідачка завдала їй також моральну шкоду , вартість якої вона оцінює в розмірі 50 000,00 грн.

У відповідності до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами і доповненнями), позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Позивачка, в обґрунтування викладених обставин та вимог про відшкодування моральної шкоди, не подала до суду належних, допустимих та достатніх доказів заподіяння їй моральних страждань поведінкою відповідача, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок дій відповідача. Зокрема, відсутні будь-які докази, які б підтверджували пережитий позивачкою стрес, порушення нормального ходу її життя, вимушених змін у її життєвих стосунках, дискомфорту, погіршення психологічного стану здоров`я, незапланованих витрат, які впливають на її матеріальний стан та не дають можливість планувати свою життєдіяльність належним чином; ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Крім того, будь-яким чином позивачка не довела розумності та співмірності зазначеного в позові розміру моральної шкоди з урахуванням приведених обґрунтувань та обставин її завдання.

Тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн задоволенню не підлягають.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Роман Романович, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 05 березня 2026 року.

Суддя О.М. Герцов