ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 469/317/14

провадження № 61-19264св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Карпенко С. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів Тищук Н. О., Лівінського І. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Акціонерне товариство (далі - АТ) «УкрСиббанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову вказувало, що 20 серпня 2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк (далі - АКІБ) «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким (з урахуванням додаткової угоди № 1 до вказаного договору від 6 лютого 2009 року) останній отримав кредит

у сумі 49 000 доларів США та зобов`язався повернути його не пізніше 20 серпня

2025 року згідно із графіком погашення кредиту, сплачувати 15% річних за користування кредитом шляхом внесення ануїтетних платежів

у розмірі 650,59 доларів США. Крім того, за вказаним договором ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати пеню у випадку порушення будь-яких грошових зобов`язань у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України

(далі - НБУ) від суми гривневого еквівалента простроченої заборгованості на дату нарахування такої пені.

Виконання кредитних зобов`язань позичальника за вказаним договором про надання споживчого кредиту забезпечено іпотекою, що виникла за укладеним

АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 договором іпотеки від 20 серпня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області

Барсковим А. В., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нерухоме майно:

- житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,1978 га з кадастровим номером :02:017:0003, розташовану за цією ж адресою.

Позичальник не виконував належним чином зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту, тому на 13 березня 2014 року заборгованість його заборгованість становить 88 681,29 доларів США, що за курсом НБУ на вказану дату еквівалентно 823 166,34 грн, з яких:

- заборгованість за кредитом - 47 429,85 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 440 258,10 грн;

- заборгованість за процентами за користування кредитом - 36 473,17 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 338 554,91 грн;

- пеня за прострочення сплати процентів - 4 233,09 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 39 292,80 грн;

- пеня за прострочення сплати кредиту - 545,18 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 5 060,53 грн.

24 лютого 2014 року банк направив відповідачам вимоги про погашення простроченої заборгованості, однак вони свої зобов`язання щодо погашення заборгованості не виконали.

За таких обставин просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість

за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 серпня

2008 року у розмірі 88 681,29 доларів США, що за курсом НБУ на 13 березня

2014 року еквівалентно 823 166,34 грн;

- звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,1978 га з кадастровим номером :02:017:0003, розташовану за цією ж адресою.

23 квітня 2014 року АТ «УкрСиббанк» подало уточнення позовної заяви, в якому зазначало, що ОСОБА_1 свої зобов`язання з погашення кредиту виконував частково, а саме в період з 20 серпня 2008 року до 26 червня 2009 року здійснив

9 платежів. Також зауважило, що пеня нарахована в межах спеціальної позовної давності за період з 13 березня 2013 року до 13 березня 2014 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 21 грудня

2020 року, ухваленим у складі судді Гапоненко Н. О., відмовлено у задоволенні позову.

Суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження нарахування і погашення кредитної заборгованості (у тому числі, на вимогу експерта) та існування заявленої до стягнення заборгованості на 13 березня 2014 року, тому підстави для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення такої заборгованості відсутні.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено частково, рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2020 року скасовано з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 20 серпня

2008 року № 0 у розмірі 74 845, 23 доларів США, з яких: 47 429,85 доларів США - заборгованість за кредитом, 22 637,11 доларів США - проценти за користування кредитом, 4 233,09 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів та 545,18 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту.

В рахунок погашення зазначеної заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок

АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,1978 га з кадастровим номером :02:017:0003, розташовану за цією ж адресою.

Способом реалізації предмета іпотеки визначено його продаж у межах процедури виконавчого провадження з додержанням вимог Закону України «Про іпотеку» та за початковою ціною, яка підлягає визначенню на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення строку, передбаченого пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів

України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня

2021 року № 1381-ІХ.

Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк»

по 3 882 грн з кожного у відшкодування судових витрат.

Апеляційний суд дійшов висновку про існування між сторонами кредитних правовідносин та наявність у ОСОБА_1 кредитної заборгованості, зазначивши про помилковість протилежного висновку суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про:

- стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом (тіла кредиту) у розмірі 47 429,85 доларів США, який згоджується з висновком експерта Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертних

від 13 грудня 2017 року № 17-300/301, складеним за результатами судової економічної експертизи;

- застосування загальної позовної давності до вимог позову про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих до квітня 2011 року, і відмову у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_1 цих процентів та стягнення процентів за користування кредитом за період з квітня 2011 року

до березня 2014 року у розмірі 22 637,11 доларів США;

- стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочення сплати тіла кредиту

у розмірі 545,18 доларів США та пені за прострочення сплати процентів

у розмірі 4 233,09 доларів США, які нараховані в межах спеціальної позовної давності за період з 13 березня 2013 року до 13 березня 2014 року.

Також апеляційний суд дійшов висновку про існування правових підстав для задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок

АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,1978 га з кадастровим номером :02:017:0003, розташовану за цією ж адресою, для задоволення вимог АТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 20 серпня 2008 року № 0 у розмірі 74 845, 23 доларів США.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року і залишити

в силі рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2020 року.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року

у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), щодо відсутності у кредитора права нараховувати проценти після закінчення строку кредитування та необхідність визначення початку перебігу позовної давності за кожним періодичним платежем окремо.

Також заявник зазначає про неврахування висновків щодо застосування

статті 261 ЦК України, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19),

від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18),

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц (провадження № 61-4313св19).

Позиція інших учасників справи

У лютому 2022 року представник АТ «УкрСиббанк» Васильченко С. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначала про безпідставність її доводів та правильність висновків апеляційного суду щодо часткового задоволення позову. Вказує, що у постановах Верховного Суду, про неврахування висновків яких зазначає заявник, виникли правовідносини, які не є подібними правовідносинам сторін у справі, яка переглядається, тому касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України. У разі відмови у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 9 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої

Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року

у справі № 200/19766/16-ц (провадження № 61-4313св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що 20 серпня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким останній отримав кредит

у сумі 49 000 доларів США та зобов`язався повернути його у повному обсязі

не пізніше 20 серпня 2015 року.

Пунктом 1.3.1 вказаного договору його сторони погодили, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 15 % річних.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою у розмірі, збільшеному вдвічі, від ставки, вказаної

у пункті 1.3.1. Нарахування збільшеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого договором. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості (абзац 3 пункту 1.3.1 договору).

Зі змісту пункту 1.3.4 договору № 0 суди встановили, що погашення процентів відбувається з 1 до 10 числа місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти.

У пункті 4.1 договору передбачено обов`язок позичальника сплачувати пеню у випадку порушення будь-яких грошових зобов`язань у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми гривневого еквівалента простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за вказаним договором про надання споживчого кредиту АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки від 20 серпня 2008 року, посвідчений приватний нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Барсковим А. В., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нерухоме майно:

- житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,1978 га з кадастровим номером :02:017:0003, розташовану за цією ж адресою.

Додатковою угодою від 6 лютого 2009 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеною АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 , передбачено,

що ануїтетний платіж складає 650,59 доларів США, які позичальник зобов`язується сплачувати 6 числа кожного календарного місяця строку.

21 лютого 2014 року банк направив відповідачам вимоги про повне погашення суми кредиту та сплату процентів у разі непогашення заборгованості.

З висновку судово-економічної експертизи Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертних від 13 грудня 2017 року

№ 17-300/301 апеляційний суд встановив, що :

- в межах наданих матеріалів справи, за умови відповідності даних, відображених у загальній виписці банку щодо проведених операцій за договором про надання споживчого кредиту, первинним документам з нарахування та погашення кредитної заборгованості, неможливо підтвердити, чи відповідає станом на 13 березня

2014 року поданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед банком (а.с. 20-31);

- в межах наданих документів на 12 січня 2012 року загальний залишок заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) склав 47 429,85 доларів США (еквівалент за курсом НБУ - 378 955,02 грн), з яких: залишок поточної заборгованості за тілом кредиту з урахуванням виявленої розбіжності між загальною сумою планових платежів та загальною сумою прострочених платежів склав 45 261,07 доларів США (еквівалент за курсом НБУ - 361 629,90 грн), залишок простроченої заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) з урахуванням виявленої розбіжності між загальною сумою прострочених платежів,

відображених у виписці банку, склав 2 168,78 доларів США (еквівалент за курсом НБУ - 17 328,12 грн);

- дослідити рух кредитної заборгованості за спірним договором у період з 12 січня 2012 року до 13 березня 2014 року та підтвердити суму заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) на 13 березня 2014 неможливо, оскільки банком не надана на дослідження інформація щодо відкриття та призначення рахунків управлінського обліку;

- в межах наданих документів на 12 січня 2012 року загальний

залишок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами склав 18 877,01 доларів США;

- дослідити рух кредитної заборгованості за договором у період з 12 січня 2012 року до 13 березня 2014 року та підтвердити суму заборгованості за процентами за користування кредитом на 13 березня 2014 неможливо, оскільки банком не надана на дослідження інформація щодо відкриття та призначення рахунків управлінського обліку.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року

у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) викладено правовий висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня

2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та викладено новий висновок, за яким після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц

(провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що за змістом статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 00 встановлено графік погашення кредиту щомісячними платежами. Останній платіж за договором про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 сплатив 26 червня 2009 року.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про застосування позовної давності до вимог позову про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих до квітня 2011 року (поза межами позовної давності) з огляду на пред`явлення цього позову у березні 2014 року.

Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що банк аналогічно пропустив позовну давність за черговими платежами за тілом кредиту, нарахованими

до квітня 2011 року, тому дійшов помилково висновку про існування підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 47 429,85 доларів США.

Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту, касаційний суд керується таким.

Додатковою угодою від 6 лютого 2009 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеною АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 передбачено,

що ануїтетний платіж складає 650,59 доларів США, які позичальник зобов`язувався сплачувати 6 числа кожного календарного місяця строку.

В пункті 2.1 додаткової угоди сторони погодили, що ануїтетний платіж - це сума грошових коштів, що складається зі строкових процентів та строкової суми основного боргу і підлягає сплаті на умовах і в строк, встановлених цією додатковою угодою.

Невід`ємною частиною додаткової угоди є «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток 2) (абзац другий пункту 7 додаткової угоди).

В додатку № 2 до додаткової угоди № 1 сторони визначили графік погашення кредиту, в якому визначили розмір чергових платежів за тілом кредиту та дату їх внесення.

Так, в період з 6 лютого 2009 року (дата укладення додаткової угоди № 1) до квітня 2011 року (межа позовної давності з урахуванням звернення до суду з цим позовом) ОСОБА_1 мав внести такі платежі: 6 березня 2009 року - 54,91 доларів США, 6 квітня 2009 року - 55,60 доларів США, 6 травня 2009 року - 56,29 доларів США,

8 червня 2009 року - 57 доларів США, 6 липня 2009 року - 57,71 доларів США,

6 серпня 2009 року - 58,43 доларів США, 7 вересня 2009 року - 59,16 доларів США,

6 жовтня 2009 року - 59,90 доларів США, 6 листопада 2009 року - 60,65 доларів США, 7 грудня 2009 року - 61,41 доларів США, 6 січня 2010 року - 62,18 доларів США,

8 лютого 2010 року - 62,95 доларів США, 9 березня 2010 року - 63,74 доларів США,

6 квітня 2010 року - 64,54 доларів США, 6 травня 2010 року - 65,34 доларів США,

7 червня 2010 року - 66,16 доларів США, 6 липня 2010 року - 66,99 доларів США,

6 серпня 2010 року - 67,82 доларів США, 6 вересня 2010 року - 66,67 доларів США,

6 жовтня 2010 року - 69,53 доларів США, 8 листопада 2010 року - 70,40 доларів США,

6 грудня 2010 року - 71,28 доларів США, 6 січня 2011 року - 72,17 доларів США,

7 лютого 2011 року - 73,07 доларів США, 6 березня 2011 року - 73,99 доларів США.

За змістом поданого банком розрахунку, після укладення додаткової угоди позичальник вніс платежі, які згідно з вказаним графіком погашення кредиту зобов`язувався сплатити у період з квітня до червня 2009 року у розмірах, встановлених цим графіком. Крім того, за вказаним розрахунком після внесення останнього платежу (26 червня 2009 року) заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становила 47 429,85 доларів США, тобто дорівнює сумі, яку в рахунок погашення тіла кредиту просить стягнути у цій справі банк.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що з цим позовом банк звернувся у березні 2014 року, тому банк пропустив позовну давність за черговими платежами, які підлягали внесенню до квітня 2011 року.

Отже щодо частини платежів за тілом кредиту, про стягнення яких заявлено у позові, банк пропустив позовну давність, а саме щодо платежів, які

згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 2 до додаткової угоди від 6 лютого 2009 року № 1) позичальник зобов`язався внести з 6 липня 2009 року до березня 2011 року.

Загальний розмір щомісячних платежів, які підлягали внесенню за вказаний період становить 1 374,09 доларів США (57,71 + 58,43 + 57,16 + 59,90 + 60,65 + 61,41 +

62,18 + 62,95 + 63,74 + 64,54 + 65,34 + 66,16 + 66,99 + 67,82 + 68,67 + 69,53 + 70,40 + 71,28 + 72,17 + 73,07 + 73,99).

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для включення до розміру заборгованості за тілом кредиту 1 374,09 доларів США, оскільки в частині стягнення цієї заборгованості банк пропустив позову давність, тому сума заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає стягненню

з ОСОБА_1 і в рахунок погашення якої має бути звернено стягнення на предмет іпотеки, становить 46 055,76 доларів США (47 429,85 доларів США (сума заборгованості за цією складовою боргу, про стягнення якої заявлено у позові) - 1 374,09 доларів США (сума заборгованості за тілом кредиту, позовна давність за якою спливла)).

Також Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про стягнення з ОСОБА_1 пені в іноземній валюті і, як наслідок, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, складовою якої є пеня, визначена в іноземній валюті.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини першої статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Отже, враховуючи, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.

Згідно з частиною другою статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У пункті 4.1 договору про надання споживчого кредиту від 20 серпня

2008 року № 0 передбачено обов`язок позичальника сплачувати пеню у випадку порушення будь-яких грошових зобов`язань у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми гривневого еквівалента простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. При цьому банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов`язання, передбаченого договором.

Аналіз наведених норм чинного законодавства та умов договору про надання споживчого кредиту свідчить про те, що максимальний розмір пені, визначений Законом та погоджений сторонами договору, пов`язаний із розміром облікової ставки НБУ. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 13 червня 2018 року

у справі № 905/1923/16, від 13 липня 2018 року у справі № 916/2393/17,

від 6 березня 2019 року у справі № 916/4692/15, від якого Верховний Суд не вбачає підстав відступати.

Відповідно до частин першої та третьої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, положення чинного законодавства, хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України стосовно іноземної валюти.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому Верховний Суд зазначає, що з урахуванням умов договору пеня у цьому випадку має обчислюватися і стягуватися в національній валюті України - гривні.

Такі правові висновки щодо правил проведення розрахунку пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ за прострочене зобов`язання, виражене в іноземній валюті, викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2020 року

у справі № 916/4693/15 та від 3 грудня 2025 року у справі № 686/17274/15 (провадження № 61-5839св24).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення пені в іноземній валюті.

Згідно з поданим банком розрахунку в період з 13 березня 2013 року до 13 березня 2014 року ОСОБА_1 за прострочення грошового зобов`язання нараховано пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 5 060,53 грн та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами

у розмірі 39 292,80 грн.

Разом з тим, в касаційній скарзі заявник вказує про помилкове стягнення пені

з 13 березня 2013 року, оскільки позивач звернувся до суду 27 березня 2014 року, тому частина нарахованої банком пені не підлягає стягненню з огляду на сплив спеціальної позовної давності.

Надаючи оцінку зазначеним доводам заявника, колегія суддів враховує, що позов пред`явлений банком засобами поштового зв`язку 25 березня 2014 року, про що свідчить штамп АТ «Укрпошта» на конверті (т. 1 а.с. 60).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи викладене, у задоволенні вимог банку про стягнення пені за період

з 13 до 24 березня 2013 року необхідно відмовити у зв`язку зі спливом спеціальної позовної давності.

За змістом поданого банком розрахунку, правильність якого належними а допустимими доказами відповідачі не спростували під час розгляду справи в судах першої і апеляційної інстанцій, в період з 13 до 24 березня 2013 року банк нарахував ОСОБА_1 пеню в таких розмірах:

- за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - у розмірі 142,86 грн

- за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - у розмірі 1 144,35 грн.

Враховуючи викладене розмір пені, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 , становить 43 066,12 грн, з яких за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 4 917,67 грн (5 060,53 грн - 142,86 грн) та за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 38 148,45 грн (39 292,80 грн - 1 144,35 грн).

За таких обставин касаційна скарга відповідача є частково обґрунтованою, наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, щодо застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), підтверджена під час касаційного провадження.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.(частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості за договором, а саме зменшення розміру заборгованості:

- з «74 845, 23 доларів США, з яких 47 429,85 доларів США - заборгованість

за кредитом, 22 637,11 доларів США - проценти за користування кредитом,

4 233,09 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів та 545,18 доларів США -пеня за прострочення сплати кредиту»

- до «68 692,87 доларів США (46 055,76 доларів США - заборгованість за кредитом та 22 637,11 доларів США - проценти за користування кредитом») та 43 066,12 грн (з яких пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 4 917,67 грн та пеня несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 38 148,45 грн)».

Оскільки визначення розміру заборгованості ОСОБА_1 безпосередньо впливає на суму, яка підлягає сплаті іпотекодекодержателю з вартості предмета іпотеки, відповідної зміни потребує і загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки

Щодо клопотання про закриття касаційного провадження

У відзиві на касаційну скаргу представник АТ «УкрСиббанк» Васильченко С. О. заявила клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, пославшись на те, що висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, на які в касаційній скарзі послався відповідач, не є подібними до обставин цієї справи.

Проте при визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, (провадження № 14-166цс20), від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання про закриття касаційного провадження, оскільки, з урахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, суб`єктний склад учасників справи, предмет правового регулювання при визначенні подібності правовідносин не обов`язково мають бути тотожними, тому у задоволенні вказаного клопотання колегія суддів відмовляє.

Щодо судових витрат

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи зміну судового рішення суду апеляційної інстанції зі зменшенням розміру стягненої з ОСОБА_1 заборгованості та відповідного зменшення її розміру в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд касаційної інстанції змінює розподіл судових витрат, у зв`язку з чим з ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню судовий пропорційно задоволених позовних вимог (82,70% від заявленої в позові суми): судовий збір у розмірі 3 021,85 грн, сплачений за подання позову, та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 532,78 грн, тобто по 3 777,31 грн з кожного відповідача.

Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений заявником за подання касаційної скарги, пропорційно задоволених вимог (17,3%)

у розмірі 1 264,28 грн.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин стягнений з відповідачів судом апеляційної інстанції судовий збір у розмірі по 3 882 грн з кожного підлягає зменшенню, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 до 2 513,03 грн (3 777,31 грн - 1 264,28 грн), з ОСОБА_2 -

до 3 777,31 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства «УкрСиббанк», в інтересах якого діє Васильченко Світлана Олександрівна, про закриття касаційного провадження.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року змінити:

Викласти абзац третій резолютивної частини постанови в такій редакції: « Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 20 серпня

2008 року № 0 у розмірі 68 692,87 доларів США (46 055,76 доларів

США - заборгованість за кредитом та 22 637,11 доларів США - проценти за користування кредитом») та 43 066,12 грн (пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 4 917,67 грн та пеня несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 38 148,45 грн)»;

Зменшити розмір заборгованості (зазначений в четвертому абзаці резолютивної частини постанови), в рахунок якої звернено стягнення на предмет іпотеки, з «74 845,23 доларів США» на «68 692,87 доларів США та 43 066,12 грн»;

Зменшити суму стягненого з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк»

судового збору з «по 3 882 грн з кожного» на «з ОСОБА_1 2 513,03 грн та з ОСОБА_2 3 777,31 грн».

В іншій частині постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 жовтня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік І. М. Фаловська