ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Харків

справа № 642/3639/23

провадження № 22-ц/818/724/26

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Муренченко С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Кірія Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року в складі судді Вікторова В.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Кірія Юлія Олегівна, про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її та ОСОБА_5 матір`ю. Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема входить житловий будинок АДРЕСА_1 , та частка у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Згідно заповіту, посвідченого 03 серпня 2022 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кірія Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 575, ОСОБА_4 заповіла належне їй майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та частину житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .

Зазначила, що ще за життя її матір мала наміри розподілити майно між доньками порівну після своєї смерті, тому зазначені обставини викликають у неї сумніви, що це була справжня воля її матері.

Вважала, що внаслідок тяжкої хвороби матері, остання на фоні фізичних страждань страждала психічним розладом, а тому не усвідомлювала значення своїх дій.

Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 03.08.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кірія Ю.О., як такий, що укладений дієздатною фізичною особою, яка у момент укладання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати повністю та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд без належного мотивування визнав висновок посмертної комісійної судово-медичної експертизи №08-23/2024 достатнім доказом психічної спроможності спадкодавця на момент складання заповіту. Однак зазначена експертиза має умовний характер і базується на припущеннях, а не на категоричних висновках. Зокрема, у ній вказано: "відомості відсутні", "немає об`єктивних підстав вважати", що не є безумовним виключенням психічного розладу. Крім того, залишено без уваги той факт, що в експертизі не досліджено питання щодо відсутності належного післяопераційного лікування у період після складної хірургічної операції (14.07.2022 29.07.2022), яка передбачала видалення частини кишківника та шлунка. Відсутність призначень знеболювальної терапії, що зазвичай включає медикаменти з впливом на психічний стан, викликає сумніви щодо повноти дослідження. Суд також не врахував обставини, які свідчать про фізичну слабкість і тяжкий стан спадкодавця після виписки зі стаціонару 30.07.2022, зокрема, той факт, що вона не пересувалася самостійно у період складення заповіту. Ці обставини можуть свідчити про критичне погіршення загального та психоемоційного стану особи. Висновки експертизи про відсутність даних щодо застосування сильнодіючих або наркотичних препаратів у період з 30.07.2022 по 03.08.2022 також є умовними та ґрунтуються на неповній медичній документації, а не на її всебічному аналізі. Суд не навів аргументів, чому визнав такий висновок достатнім і не ініціював витребування додаткових матеріалів, зокрема свідчень лікарів, які здійснювали лікування спадкодавця після виписки зі стаціонару. Така бездіяльність у дослідженні важливих доказів порушує принцип повного, всебічного й об`єктивного з`ясування обставин справи. Відсутність медичних даних про психічний стан на конкретну дату не є доказом відсутності розладу, особливо коли інші обставини (наприклад, свідчення очевидців про фізичний та психічний стан особи, включаючи застосування знеболювальних засобів як у свідченнях ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . ОСОБА_8 ) вказують на можливе порушення здатності усвідомлювати свої дії.

Зазначила, що суд першої інстанції стверджує, що свідчення ( ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ) "не спростовують експертизу", але не мотивував відхилення: перепади настрою, релігійний вплив (за сприяння відповідача), намір спадкодавця розділити майно порівну, скарги на відповідача. Також викривлено обставини щодо допомоги позивачу у справах бізнесу; утримання сестри-відповідача (відповідач не працювала, мама утримувала її родину).

Вказала, що вона та свідки звертали увагу на низку обставин, які можуть свідчити про вплив на волевиявлення спадкодавця, зокрема: релігійний тиск з боку відповідача та її оточення (зокрема священнослужителя), конфлікти, пов`язані з майном та бізнесом, емоційна та фізична вразливість через тривалу хворобу, після останньої складної операції усвідомлення неминучого наслідку. Крім того, спірний заповіт був складений практично одразу після виписки зі стаціонару, а також майже одночасно з договором дарування, що свідчить про поспішність та можливий зовнішній вплив. Незважаючи на те, що нотаріус формально підтвердила "вільність" волевиявлення, суд не надав належної оцінки суперечностям між цим твердженням і свідченнями свідків, зокрема ОСОБА_6 , яка повідомила про намір матері "переробити заповіт" за чотири дні до її смерті. Ця обставина прямо ставить під сумнів справжність волі, викладеної у заповіті.

Крім того, суд залишив без розгляду важливу деталь - саме вона здійснювала догляд за матір`ю до її смерті та після неї, тоді як відповідач фактично не брала участі в догляді. Ці факти могли вплинути на довіру, ставлення та наміри спадкодавця, і, відповідно, є важливими для оцінки мотивів складання заповіту.

Посилалася на те, що суд першої інстанції необґрунтовано поклав увесь тягар доказування виключно на позивача, фактично проігнорувавши принципи змагальності та рівності сторін. При цьому суд не надав оцінки тому, що відповідач не спростував свідчення, надані позивачем щодо наявності конфліктів, впливу на спадкодавця, релігійного тиску та наміру змінити заповіт незадовго до смерті. Суд також не розглянув можливості визнання заповіту оспорюваним правочином відповідно до статті 215 ЦК України, що могло б тягнути за собою застосування правових наслідків за статтею 216 ЦК України. Ігнорування цього питання свідчить про неповноту дослідження обставин справи та порушення вимог статті 263 ЦПК України щодо всебічного аналізу доказів.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 на час складання заповіту була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (а.с.10 том 1).

Згідно заповіту, посвідченого 03 серпня 2022 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кірія Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 575, ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: житловий будинок АДРЕСА_1 та усю належну їй частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_2 (а.с.6,134 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (а.с.11,136 том 1).

Відповідно до відповіді КНП «Міська поліклініка № 3» ХМР № 808/0/627-23 від 13.11.2023, відповідно до проведеної перевірки реєстру декларацій, укладених з пацієнтами з лікарями поліклініки та архіву медичної документації пацієнтка ОСОБА_4 за медичною допомогою до лікарів не зверталась, декларація, медична документація на ОСОБА_4 відсутні (а.с.74,107 том 1).

Згідно відповіді КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» № 01-21/1096 від 26.01.2024, ОСОБА_4 у період з 01.01.2010 по 06.12.2022 на стаціонарному лікуванні не перебувала, в поліклінічне відділення за амбулаторною допомогою не зверталась та на обліку у лікаря-психіатра не перебувала (а.с.126 том 1).

Згідно відповіді КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» № 1061 від 01.02.2024, ОСОБА_4 на диспансерному (профілактичному) обліку не перебувала по 06.12.2022 (а.с.128а,128д том 1).

Відповідно до відповіді КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР № 268 від 30.01.2024, ОСОБА_4 впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не зверталась (а.с.128б том 1).

З копії спадкової справи № 23/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулися дочка ОСОБА_2 , колишній чоловік ОСОБА_10 , дочка ОСОБА_1 (а.с.131,143,147 том 1).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 08-23/2024 від 16 січня 2024 року ОСОБА_4 , 1958р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 03.08.2022 ОСОБА_4 , 1958 р.н., страждала на наступні захворювання: Метахронний рак: рак яєчників, асцитна форма pT3cNxM0, ст. ІІІ С (09.2016), стан після 3 циклів ПХТ (паліативна хіміотерпія) і операції. Рецидив (11.2017) стан після 3 циклів ПХТ, курсу променевої терапії. Рецидив (01.2021), стан після 6 циклів ПХТ. Рак попереково-ободової кишки pT4N1M1 (hep) IV ст. (06.2022), стан після операції та 3 циклів ПХТ. Прогрес процесу хвороби. Клінічна група II. Із супутніх хронічна захворювань: Ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз; гіпертонічна хвороба II ст. 2 ст., ризик 3; серцева недостатність II А ст., II функціональний клас.

Відомості, які стосуються стану здоров`я ОСОБА_4 саме на час складання заповіту 03.08.2022, в наданих експертам матеріалах відсутні.

Таким чином, підстав вважати, що онкологічна патологія та супутні хронічні захворювання серцево-судинної системи, на які страждала хвора, в тому числі оперативне втручання, яке було проведене 14.07.2022, та його наслідки, мали суттєвий вплив на її розумові здібності станом саме на 03.08.2022, у комісії немає.

Об`єктивних підстав вважати, що ОСОБА_4 станом на 03.08.2022 не була здатна орієнтуватися в просторі, часі та особистості, усвідомлювати зміст і наслідки своїх дій, керувати ними після проведеного хворій 14.07.2022 оперативного втручання та під впливом дії призначених їй в післяопераційному періоді лікарських препаратів (симптоматична та знеболююча терапія в терапевтичних дозах), у комісії немає.

Надана медична документація не містить об`єктивних даних щодо застосування пацієнткою сильнодіючих та/або наркотичних препаратів у термін з 30.07.2022 по 03.08.2022. Також в медичній документації не віддзеркалені «відповідні зміни» в психічному стані хворої (психічні та/або неврологічні розлади), в зв`язку із множинними курсами хіміотерапії та прийомом знеболюючих препаратів. Тобто, підстав вважати, що в день підписання заповіту 03.08.2022 ОСОБА_4 була дезорієнтована в просторі, часі і особистості, та не могла усвідомлювати зміст і значення своїх дій, у комісії немає (а.с.211-234 том 1).

В суді першої інстанції були допитані свідки.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 , яка проживає з 2011 року за адресою: АДРЕСА_3 , знає відповідача ОСОБА_2 та знала її матір ОСОБА_4 , які проживали по сусідству. Свідок повідомила, ОСОБА_4 була головою кооперативу, який здійснював управління будинком АДРЕСА_1 . Свідок була знайома з ОСОБА_4 близько десяти років, неодноразово зверталася до неї з приводу теплозабезпечення своєї квартири у вказаному будинку. Крім того, ОСОБА_4 бувала у свідка вдома, між ними були тісні стосунки. Як повідомила свідок, ОСОБА_4 хворіла тривалий час, близько двох років, при цьому ніколи не демонструвала свою хворобливість. Місяця за півтора до смерті ОСОБА_4 не відвідувала квартиру та будинок, а проживала у себе на дачі, тому вони спілкувалися в телефонному режимі, майже кожного ранку. Свій стан здоров`я ОСОБА_4 зі свідком не обговорювала, але по дому ходили чутки, що вона вже була лежачою. При цьому, до останнього дня свого життя ОСОБА_4 виконувала свої обов`язки з управління будинком, вирішувала всі робочі питання, не покидала та не відсторонювалась від їх вирішення. Свідок в останнє спілкувалася з ОСОБА_12 за тиждень до її смерті, в розмові з нею прояви хвороби, що могли вплинути на її свідомість, свідок не помітила, та вказала, що ОСОБА_4 була сповна розуму та не втрачала його до останніх днів свого життя. Про заповіт та про обставини його складання свідку не відомо.

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , та була сусідкою позивача та відповідача, а також їх матері, жили в одному тамбурі з 1988 чи 1989р. Також свідок бувала на дачі у ОСОБА_4 , між ними склалися дружні відносини. Свідок повідомила, що морально підтримувала ОСОБА_4 , яка хворіла. При цьому остання ніколи не скаржилася на свій стан здоров`я, була вольовою жінкою. Про спадщину та заповіт свідку не відомо, цю тему з померлою свідок не обговорювала. ОСОБА_4 була головою кооперативу їх будинку. В період хвороби ОСОБА_4 проходила лікування, при цьому була активною, дійовою, свідомою, розуміла значення своїх дій. Про стан її здоров`я свідок повідомила, що та почувала себе то краще, то гірше. Свідок бачила, що ОСОБА_4 приїжджала в квартиру, та після проходження хіміотерапії поверталася на дачу. В останній раз свідок бачила ОСОБА_4 в кінці жовтня чи на початку листопада, тоді вони попрощалися. При цьому, ОСОБА_4 казала, що збирається скоро повернутися. Більше свідок її не бачила. Про смерть ОСОБА_4 дізналася від її доньок.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 , яка є двоюрідною сестрою позивача та відповідача, та хрещеною дітей відповідача, повідомила, що з матір`ю своїх двоюрідних сестер ОСОБА_4 , своєю рідною тіткою, перебувала в добрих відносинах, спілкувалася з нею майже до самої її смерті, частіше в телефонному режимі. Свідок підтвердила, що ОСОБА_4 тяжко хворіла, хвороба впливала на її свідомість, у неї виникали дивні перепади настрою, особливо в останні півроку до її смерті. Це проявлялося в тому, що вона була то дуже лагідною, то дуже агресивною. Крім того, вона перебувала під впливом релігійних переконань, що також впливало на її свідомість. ОСОБА_4 була головою ОСББ та керувала бізнесом, добре вела свою справу, але їй було важко, особливо в останні півроку до її смерті, вона почувала себе дуже погано та вела себе дуже дивно. Зі слів свідка ОСОБА_4 скаржилася на те, що її донька ОСОБА_2 не допомогала їй у веденні бізнеса, не працювала, а лише хотіла забрати бізнес матері. Натомість інша дочка, ОСОБА_1 , завжди допомогала своїй матері у веденні бізнесу як бухгалтер, тому ОСОБА_4 мала намір переписати все майно на ОСОБА_1 . Щодо складу спадщини свідку відомо, що квартиру на ХТЗ та будинок ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 , а також залишила їй свій бізнес. При цьому свідок вказала, що такого наміру ОСОБА_4 не мала. Свідку відомо, що ще за життя ОСОБА_4 допомагала другій доньці ОСОБА_1 матеріально, а саме надала кошти у розмірі 2000,00 доларів для придбання квартири, та близько 10000,00 доларів для відкриття бізнесу.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 , яка проживає в будинку АДРЕСА_1 близько сорока років, та знає позивача та відповідача з самого їх народження. Також свідок знала їх матір ОСОБА_4 , яка була головою кооперативу, а свідок була членом правління цього кооперативу, вони безпосередньо працювали разом. Свідку нічого не відомо щодо спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 . Свідку, зі слів ОСОБА_4 відомо, що остання подарувала своїй доньці ОСОБА_1 готель, і та має бізнес. Щодо іншої доньки свідку нічого не відомо. При цьому ОСОБА_4 завжди добре відзивалася про своїх дочок. ОСОБА_4 була головою житлового кооперативу «Олімпієць-1» (це не ОСББ), вона пропрацювала там близько 20 років. Вона була дуже трудолюбивою, навіть коли їй зробили операцію, лежачи під крапельницею, вона вирішувала в телефонному режимі робочі питання з управління будинком. ОСОБА_12 була досить вольовою людиною, ніколи не скаржилася на свій фізичний стан. В період часу після операції та до смерті ОСОБА_4 , свідок бачила, що донька ОСОБА_2 приносила продукти своїй матері. Після операції, влітку, ОСОБА_12 навіть самостійно ходила на роботу, яка знаходилася на вул. Байрона, де займалася бізнесом. Також в цей період вона навіть виходила прибирати сміття біля будинку. Свідок постійно спілкувалася з ОСОБА_4 з приводу управління дома, вирішували різні питання. Восени, можливо у жовтні, ОСОБА_12 з Харкова переїхала на дачу. В передостанній день перед смертю ОСОБА_4 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідок спілкувалася з останньою в телефонному режимі, повідомила що їй необхідні списки мешканців будинку, а та відповіла, що цей список буде передано її донькою ОСОБА_15 . І цей список дійсно було передано донькою ОСОБА_15 . Тобто, ОСОБА_12 перебувала при своїй пам`яті, все розуміла та усвідомлювала, нормально спілкувалася.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 , яка є рідною тіткою позивача та відповідача, та є рідною сестрою померлої ОСОБА_4 , повідомила що тісно спілкувалася зі своєю сестрою до самої її смерті. ОСОБА_12 скаржилася на свою доньку ОСОБА_16 ( ОСОБА_2 ), яка не працювала та вимагала від матері передати їй свій бізнес, що доходило до скандалів. Сестра скаржилася на жорсткість своєї доньки ОСОБА_17 , яка навіть не телефонувала свої матері після операції. Коли сестра захворіла, то часто казала, що все перепише на ОСОБА_18 ( ОСОБА_1 ), тому що вона добра і поділиться з Лідою. Інна, яка проживає у м. Львів приїжджала до матері і три рази рятувала її. Коли свідок перебувала в Києві у своїх дітей, і не могла навістити свою сестру, спілкувалася з останньою в телефонному режимі. Під час цього спілкування відчувався агресивний посил з боку сестри, при цьому вона скаржилася на свою доньку ОСОБА_16 , на її жорстокість. Після останньої операції влітку від сестри узнала, що та склала два заповіти чи заповіт та договір дарування. Мова йшла про чотири об`єкта нерухомості. Сестра сказала, що відписала бізнес пополам донькам, щодо нерухомого майна сказала що не повинна переді мною звітувати. Сестра після операції почувала себе погано, казала, що донька ОСОБА_19 дає їй якісь знеболювальні ліки, після яких їй стає ще гірше. Крім того, за сприяння доньки ОСОБА_17 , сестра перебувала під впливом релігійних переконань, казала що отримала благословення. Остання розмова з сестрою була в телефонному режимі за чотири дні до її смерті, в якій сестра сказала, що хоче переробити заповіт. Свідок вказала, що у сестри був бізнес, який вона вела успішно. Сестра повністю забезпечувала свої доньок матеріально. При здійсненні вчинків з матеріального забезпечення своїх дітей вона, як мати, розуміла значення своїх дій. Щодо психоемоційного стану ОСОБА_4 свідок повідомила, що у спілкуванні із сестрою помічала, що були моменти коли у сестри проявлялася агресія і вона різко відповідала, що для неї не було характерно, оскільки вона була завжди дипломатичною, тому свідок старалася її не хвилювати. Фізичний стан сестри був важкий, їй було важко ходити. При цьому на дачі у неї були рози близько трьохсот кущів, і навіть перед смертю вона ходила їх обрізати. Вона була завжди працьовитою людиною.

Допитана в якості свідка ОСОБА_20 , яка знає позивача та відповідача, а також їх матір ОСОБА_4 , з якою почала спілкуватися з 1989 року, вони разом працювали з 1989 по 1995, разом їздили на дачу, тісно спілкувалися. Від ОСОБА_4 знає про її дітей, як і де навчалися, про їх взаємовідносини. Свідку відомо, що у ОСОБА_4 була фірма, в якій ОСОБА_19 ( ОСОБА_2 ) була директором, а ОСОБА_21 ( ОСОБА_1 ) вела повністю бухгалтерський облік. ОСОБА_4 вміла рахувати ресурси та вести бізнес як керівник, рішення приймала самостійно. Свідок в останній час часто спілкувалася з ОСОБА_4 в телефонному режимі, знала про стан її здоров`я. Зі слів ОСОБА_4 , коли вона захворіла на Ковід, ОСОБА_21 привезла їй й лікарський препарат, який її врятував. Коли ОСОБА_4 хворіла ОСОБА_21 супроводжувала її. Також ОСОБА_4 розповідала свідку про нерухомість, казала, що допомогла ОСОБА_22 , переписала на неї будинок, та допомогла в його прибудові. Казала, що й ОСОБА_23 залишить нерухомість. ОСОБА_24 щоб між дітьми були дружні відносини. У ОСОБА_4 була ще двокімнатна квартира у АДРЕСА_1 дивізій, казала що залишить цю квартиру ОСОБА_23 . ОСОБА_4 казала, що не залишить своїх дітей без нерухомості. Щодо матеріального забезпечення ОСОБА_4 допомогала обом донькам, в яких сумах свідок не знає. Вона допомогла ОСОБА_23 частково коштами у відкриті готельного комплексу у м. Львів. Щодо стану здоров`я ОСОБА_4 в останній час, свідок повідомила, що остання операція, яка була проведена ОСОБА_4 , була важкою. ЇЇ доставили до лікарні в тяжкому стані. Цим займалася ОСОБА_21 , яка в телефонному режимі спілкувалася з лікарем, та настояла на проведенні матері операції. В останні дні, в ході спілкування з ОСОБА_4 , свідок помітила, що ОСОБА_4 було тяжко розмовляла, та у неї були проблеми з пам`яттю.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_25 , лікар-хірург ДУ "ТМО МВС України по Харківській області", повідомив, що знає добре ОСОБА_18 ( ОСОБА_1 ), у 2018 році оперував її матір, у якої була велика післяопераційна криза, її прийшлося виходжувати, тому ОСОБА_21 сутками перебувала в палаті інтенсивної терапії. Потім, коли в її матері був COVID, бачив, щодо до неї приходила лише ОСОБА_21 , приносила їй ліки, їжу. Ні разу не бачив, щоб до матері в лікарні приходила сестра Інни Ліда. Ні разу з ОСОБА_15 не спілкувався. Щодо критичного стану здоров`я ОСОБА_12 повідомив, що перший стан невідкладна хірургія, її оперували. Вона перенесла COVID, її лікував інший лікар ОСОБА_26 , тоді не було ліків, вакцини, і все це приносила ОСОБА_21 самостійно. У спілкуванні з хворою питання щодо розподілу майна не обговорювали.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 , повідомила що свою покійну тітку ОСОБА_12 знала багато років, регулярно спілкувались. Після чергової операції 14.07.2022 року, вона була фізично та морально виснажена. Тітка ніколи не приховувала, що молодша донька ОСОБА_21 була її улюбленою, завжди допомагала їй. Щодо ОСОБА_17 , тітка завжди казала, що вона нічого не робить, тому тітка сама все тягла на собі. Тітка була занепокоєна тим, що ОСОБА_19 надмірно захопилася церковними справами. При цьому за останні місяці свого життя тітка теж наблизилася до церкви і саме в цей момент спадщину отримала старша донька ОСОБА_19 . Свідок у спілкуванні з тіткою не обговорювали питання про спадщину та поділ майна, остання лише казала, що все вирішить і доньки не будуть ображені. Ще за життя тітка дуже допомагала ОСОБА_22 , вона майже її утримувала, купувала їй продукти, робила ремонт в її будинку, допомогла їй з купівлею квартири. Щодо психоемоційного стану ОСОБА_12 , свідок повідомила що, тітка після останньої операції змінилася, була неврівноважена, були перепади настрою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 713/2583/22 (провадження № 61-14663св24).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 752/4458/23 (провадження № 61-1926св25).

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 1.7, 1.8, 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина перша статті 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27 січня 2023 року у справі № 144/1206/21, від 03 липня 2024 року у справі № 613/688/20.

Згідно з частинами першою, другою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22).

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23)).

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_4 спрямоване на передачу належного їй майна саме ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 03.08.2022, було вільним та відповідало її волі. Доказів протилежного позивачка в порядку статті 81 ЦПК України не надала.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 08-23/2024 від 16 січня 2024 року ОСОБА_4 , 1958р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 03.08.2022 ОСОБА_4 , 1958 р.н., страждала на наступні захворювання: Метахронний рак: рак яєчників, асцитна форма pT3cNxM0, ст. ІІІ С (09.2016), стан після 3 циклів ПХТ (паліативна хіміотерпія) і операції. Рецидив (11.2017) стан після 3 циклів ПХТ, курсу променевої терапії. Рецидив (01.2021), стан після 6 циклів ПХТ. Рак попереково-ободової кишки pT4N1M1 (hep) IV ст. (06.2022), стан після операції та 3 циклів ПХТ. Прогрес процесу хвороби. Клінічна група II. Із супутніх хронічна захворювань: Ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз; гіпертонічна хвороба II ст. 2 ст., ризик 3; серцева недостатність II А ст., II функціональний клас.

Відомості, які стосуються стану здоров`я ОСОБА_4 саме на час складання заповіту 03.08.2022, в наданих експертам матеріалах відсутні.

Таким чином, підстав вважати, що онкологічна патологія та супутні хронічні захворювання серцево-судинної системи, на які страждала хвора, в тому числі оперативне втручання, яке було проведене 14.07.2022, та його наслідки, мали суттєвий вплив на її розумові здібності станом саме на 03.08.2022, у комісії немає.

Об`єктивних підстав вважати, що ОСОБА_4 станом на 03.08.2022 не була здатна орієнтуватися в просторі, часі та особистості, усвідомлювати зміст і наслідки своїх дій, керувати ними після проведеного хворій 14.07.2022 оперативного втручання та під впливом дії призначених їй в післяопераційному періоді лікарських препаратів (симптоматична та знеболююча терапія в терапевтичних дозах), у комісії немає.

Надана медична документація не містить об`єктивних даних щодо застосування пацієнткою сильнодіючих та/або наркотичних препаратів у термін з 30.07.2022 по 03.08.2022. Також в медичній документації не віддзеркалені «відповідні зміни» в психічному стані хворої (психічні та/або неврологічні розлади), в зв`язку із множинними курсами хіміотерапії та прийомом знеболюючих препаратів. Тобто, підстав вважати, що в день підписання заповіту 03.08.2022 ОСОБА_4 була дезорієнтована в просторі, часі і особистості, та не могла усвідомлювати зміст і значення своїх дій, у комісії немає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачкою не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій. Сам по собі факт наявності у заповідача онкологічної хвороби не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.

Як вбачається зі змісту заповіту, його складено у письмовій формі, із зазначенням дати та місця його складення. Заповіт також містить підпис заповідача, нотаріально посвідчений.

Отже, підписання заповіту відбулося з дотриманням вимог закону та відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном.

Таким чином, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачка належних та допустимих доказів не надала.

За таких обставин суд правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності того, що заповіт був підписаний ОСОБА_4 у стані, коли вона не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, а також того, що заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця.

Перед посвідченням оспорюваного заповіту приватний нотаріус встановлювала обсяг цивільної дієздатності заповідача в момент складання заповіту. Складений заповіт свідчить про те, що під час його посвідчення приватний нотаріус та ОСОБА_4 підтвердили, що волевиявлення заповідача при складенні заповіту було вільним та без будь-якого примусу.

Доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт в момент його укладення не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4 позивачка суду не надала.

Надаючи оцінку доводам позивача про недійсність спірного заповіту у зв`язку із тим, що спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із безпідставності цих доводів, що побудовані виключно на припущеннях позивачки.

З огляду на зазначене суд першої інстанції правильно керувався тим, що спадкодавець ОСОБА_4 не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною та мала право на складання заповіту, а докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Водночас сам по собі факт у заповідача онкологічної хвороби не свідчить про її неможливість усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом не взято до уваги показання свідків та висновки експертизи ґрунтуються на неповній медичній документації, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Висновок судово-психіатричного експерта № 08-23/2024 від 16 січня 2024 року є належним доказом у справі, отриманий у процесуальному порядку (стаття 103 ЦПК України). Позивачкою належними доказами вказаний висновок не спростовано.

З відповідним клопотання про призначення повторної експертизи позивачка ані до суду першої, ані до суду другої інстанції не зверталася.

Також колегія суддів бере до уваги повідомлення КНП «Міська поліклініка № 3» ХМР № 808/0/627-23 від 13.11.2023, КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» № 01-21/1096 від 26.01.2024, КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» № 1061 від 01.02.2024, КНП «міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР № 268 від 30.01.2024, відповідно до яких ОСОБА_4 на обліку не перебуває, за медичною допомогою не зверталася.

В контексті викладеного суд першої інстанції правильно виходив із презумпції психічного здоров`я особи заповідача ОСОБА_4 , суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.

Установивши, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248, 1253 ЦК України, а позивачка не надала суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні та не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія судді, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин для визнання заповіту недійсним, в процесі судового розгляду судом не встановлено. Заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди позивачки з висновками суду щодо їх оцінки.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова