Справа № 696/329/26 Провадження № 2-о/696/27/26
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

11 березня 2026 року м. Кам`янка

Суддя Кам`янського районного суду Черкаської області Шкреба В.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), заінтересована особа ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), Кам`янська міська рада Черкаського району Черкаської області (, вул. Героїв Майдану, б. 37 в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.

Відповідно із частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

у порядку, встановленому цим Кодексом, звертається до суду для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або юридичних фактів, які мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження чи наявність неоспорюваних. прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає

в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першої, другої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрація шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання сім`ї людини та жінки без шлюбу; 6) належність правовстановлюючих документів на особу, ім`я, ім`я, по батькові, місце і час народження якого, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, ім`ям, по батькові, по батькові та часом народження цієї особи, зазначене у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерть особи, яка пропала безвісти за обставини, що загрожували їй смерть або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено інший порядок їх встановлення.

Отже, в окремому провадженні розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: відповідно до закону такі факти породжують юридичні наслідки в порядку, який від них може викликати, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним рішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 (провадження N 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні слідства, тобто від них можуть виникнути, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено інший порядок їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним рішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносити до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать юрисдикції суду за такими умовами:

- факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, яке від них має залежати від виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету інсталяції;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що в цій справі встановлений факт пов`язане з забезпеченням рішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявника разом із заявою про встановлення факту дає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звернувся до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із визначенням причин відмови (відсутність архіву, демонстрацію запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено інший позасудовий порядок встановлення юридичних фактів.

З таких критеріїв вийшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 (провадження N 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі N 560/17953/21 (провадження N 11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, які мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи взагалі ця заява може бути розглянута в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя вмотивованою ухвалою відмовляється у відкриті провадження, а коли справа вже відкрита - закриває провадження у ній.

Такі висновки зроблені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 (провадження N 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі N 370/2898/16 (провадження N 14-573цс19).

За результатами зазначеного можна констатувати, що існують дві порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, який за своїм змістом є взаємовиключними.

У разі оскарження до суду відмовити відповідальному органу у встановленому юридичному факті, який підлягає встановленню в позасудовому порядку, такий спір слідувати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другої статті 2 КАС України , а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

У заяві, яка надійшла до суду, заявник попросить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням підстави для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено , що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин із залученням забезпечення сімейним вихованням кожної дитини виконано Сімейним кодексом України ( стаття 1 СК України ).

Частиною першої статті 121 СК України передбачено, що права

та обов`язки матері, батька і дитини обґрунтовуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу .

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків дитини яким, визначено, що мати, батько на рівні мають права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняється від обов`язків дитини, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу .

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150 , 151 СК України .

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частини першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільноти, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьками, з яким проживає дитина, не має права перешкодити тому з батьками, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір про здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з ними, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма права про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з ними, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має мати батьківські права та виконує обов`язки, що очевидно виникають у всьому визначеному договорі певних дій, інші для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виступають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не застосовуються моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та зобов`язань, зокрема, є юридичні факти, які виділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положення ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється в момент її смерті ( стаття 25 ЦК України ), а на підставі, встановлених цим Кодексом, підтверджується цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх виконувати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена конкурентами у випадку і в порядку, встановленому законом (частина другої статті 30 ЦК України ).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка надійшла до суду, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Таким чином, подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим сліді відмовити у відкритті провадження у справі і такі висновки суду також узгоджуються зі сталою судовою практикою згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 .

Керуючись ст. ст. 293, 294, 315 ЦПК України,

постановив :

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), заінтересована особа ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), Кам`янська міська рада Черкаського району Черкаської області (, вул. Героїв Майдану, б. 37 в м. Кам`янка Черкаського району Черкаської області) про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.

Роз`яснити заявнику, що він має право на подачу позову на загальних підставах.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя : В.В.Шкреба