ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 308/14827/22

провадження № 61-14122св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Ужгородської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Джуга С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірна квартира належала на праві приватної власності громадянці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням міського фонду комунального майна від 02 червня 1993 року № 34. Реєстрацію права власності на вказану квартиру проведено міжміським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу 31 травня 1995 року за № 7492.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Позивачка зазначає що з 1996 року проживала по сусідству з померлою, у квартирі АДРЕСА_2 . З 2002 року позивачка почала проживати разом з ОСОБА_2 , оскільки остання була інвалідом з дитинства та постійно потребувала сторонньої допомоги. У зв`язку з похилим віком та поганим станом здоров`я ОСОБА_2 не могла самостійно забезпечувати виконання життєвих функцій, вести домашнє господарство, тому потребувала сторонньої допомоги, яку за її бажанням надавала позивачка.

За день до своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , перебуваючи у лікарні, склала заповіт, у якому зазначила про те, що все своє майно, з чого б воно не складалося, в тому числі належну їй приватизовану спірну квартиру, заповіла своїй сусідці і опікунці ОСОБА_1 .

Проте, у зв`язку з тим, що такий заповіт не був посвідчений нотаріально, позивачці відмовлено в оформлені спадкових прав. Після смерті ОСОБА_2 і до теперішнього часу позивачка відкрито користується спірною квартирою, намагається підтримати її в належному стані, слідкує за справністю комунікаційних мереж тощо.

Крім того, зазначає, що будівля будинку АДРЕСА_3 є старою, капітальний ремонт не проводився вже десятки років. Квартири АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 невеликої житлової та загальної площі, деякі з приміщень (коридор, вбиральня) є спільними для обох квартир. Окреме, роздільне користування кожною з квартир неможливе без проведення повного перепланування, що з урахуванням площі квартир та стану будинку, робити недоцільно та неефективно. Позивачка є власницею квартири АДРЕСА_4 . Натомість відсутність у позивачки зареєстрованого права власності на квартиру АДРЕСА_5 у вказаному вище будинку позбавляє її можливості провести капітальний ремонт житла, замінити необхідні конструкції, поміняти дах, полагодити комунікаційні мережі.

Враховуючи відкритість і безперервність користування спірним нерухомим майном, а також відсутність інших заяв від можливих спадкоємців ОСОБА_2 про прийняття спадщини і відсутність рішення суду про визнання спадщини відумерлою, позивачка вважає, що заявлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення мотивовано тим, що позивачка понад 10 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє і користується квартирою АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , вказані обставини не спростовані належними та допустимими доказами, а тому суд вважає за можливе визнати за нею право власності за набувальною давністю, оскільки незаконність набуття права власності не випливає із закону та прямо не встановлена судом.

При цьому, судом встановлено, що інші спадкоємці у ОСОБА_2 відсутні, а відповідач з 2009 року не вчинив жодних дій для визнання спадщини відумерлою і для збереження спірної квартири у належному стані.

Водночас, спірна квартира безспірно належить до житлового фонду.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради задоволено.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд встановив, що позивачці було достовірно відомо хто був власником квартири АДРЕСА_2 .

Відкритість користування квартирою, підтримання її у належному стані, слідкування за справністю комунікаційний мереж, надання доступу працівникам відповідних установ до приладів обліку газо, електро, та водопостачання, прибирання прибудинкової території, а також те, що відсутність у позивачки права власності на квартиру позбавляє її можливості провести капітальний ремонт житла, замінити необхідні конструкції, поміняти дах, налагодити комунікаційні мережі не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця зазначає про те, що апеляційним судом не взято до уваги те, що позивачка при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Будучи вказаною єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_2 у заповіті, небезпідставно вважала себе власником квартири. Водночас відсутність належним чином оформлених спадкових прав жодним чином не впливало на розуміння позивачкою підстав набуття нею права власності на таке нерухоме майно. Вважає, що такий нікчемний правочин зумовив добросовісність володіння позивачкою спірною квартирою, оскільки вона не має юридичної освіти і достеменно не знає обставин оформлення спадкових прав, вона добросовісно та логічно вважала себе власником квартири й володіла нею на певних правових підставах.

Суд не звернув достатньої уваги на посилання ОСОБА_1 про те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 від іншої сторони справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 листопада 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року (після усунення заявницею недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 308/14827/22 з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 308/14827/22.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло громадянка ОСОБА_2 була власницю квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 була інвалідом 3 групи з дитинства, що підтверджується її пенсійним посвідченням.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За день до своєї смерті ОСОБА_2 підписала заповіт, яким все своє майно, у тому числі і квартиру АДРЕСА_1 , заповіла своїй сусідці і опікунці ОСОБА_1 . Проте, такий заповіт не є нотаріально посвідчений, а підписи на ньому ОСОБА_2 засвідчені лише підписами свідків та лікаря.

Позивачка ОСОБА_1 зверталася до кількох різних установ з метою оформлення своїх спадкових прав на майно ОСОБА_2 , однак в цьому їй було відмовлено.

Актом Комунального підприємства «Водоканал м. Ужгорода» від 04 жовтня 2013 року підтверджено доводи позивачки про те, що будинок АДРЕСА_3 поділено на дві частини, в квартирі АДРЕСА_5 відсутні труби, вода наявна лише в квартирі АДРЕСА_4 , кухня лише одна на дві квартири.

Також у квартирі АДРЕСА_5 відсутні опалення й електрика, а сама квартира потребує капітального ремонту.

Ці обставини стверджуються і актом Публічного акціонерного товариства «Закарпатгаз» від 16 жовтня 2013 року.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.

Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає

(і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, на яку посилався заявник у касаційній скарзі.

Вказані правові висновки також викладені постановах Верховного Суду

від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 23 грудня 2025 року у справі

№ 535/885/23.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первісних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі

№ 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 643/13004/23.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі

№ 910/17274/17 зазначила про те, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки власником спірної квартири була померла ОСОБА_2 , позивачка володіла спірним майном у зв`язку із здійсненням догляду за ОСОБА_2 і вона завжди знала, хто є власником спірного майна.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка тривалий час безперервно володіла відкрито та добросовісно належною ОСОБА_2 квартирою, несе усі обов`язки з утримання спірного майна, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірне майно за набувальною давністю, не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Сам по собі факт користування ОСОБА_1 квартирою, утримання її, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не може бути підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю (постанова Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Колегія суддів вважає суперечливими доводи касаційної скарги про те, що позивачка при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності та водночас про те, що будучи вказаною єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_2 у заповіті, небезпідставно вважала себе власником квартири. Крім того, зазначене не вплинуло на правильність висновків суду про відмову у задоволенні позову з підстав набувальної давності.

Таким чином, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про відсутність умов, визначених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Посилання заявниці на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у вказаних справах суд виходив з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, зводяться до незгоди з висновками у апеляційної інстанції та переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовим рішенням в частині відмов у задоволенні позовних вимог.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник