Справа № 367/2368/26
Провадження №2/367/4547/2026
УХВАЛА

Іменем України

12 березня 2026 року місто Ірпінь

Суддя Ірпінського міського суду Київської області Одарюк М.П., розглянувши заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю " ПАРК ТАУН" про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРК ТАУН" про захист прав споживачів,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю " ПАРК ТАУН" за позовом про захист прав споживачів, в якому просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Парк Таун" на його користь 9 280,96 грн неустойки за період прострочення завершення будівельних робіт та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва з грудня 2023 року по березень 2025 року та 200 000,00 грн моральної шкоди, завданої неналежним виконанням договору з 01.01.2019 по 12.03.2025.

17 лютого 2026 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) сторін.

06 березня 2026 року представником позивача через систему "Електронний суд" подано заяву , в якій останній просить суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРК ТАУН" про захист прав споживачів без руху, оскільки позивачем не сплачено судовий збір при подачі позовної заяви до суду, а ст. 22 Закону України " Про захист прав споживачів" є необґрунтованим.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані ним норми права.

Частиною 3 статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (частина друга статті 656 ЦК України).

Преамбула Закону про захист споживачів передбачає, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (пункт 18 частини першої статті 1 Закону про захист споживачів).

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19 частини першої статті 1 Закону про захист споживачів).

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону про захист споживачів).

Відповідно до статті 1-1 Закону про захист споживачів цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення (частина п`ята статті 10 Закону про захист споживачів).

Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу (пункт 8 частини першої статті 21 Закону про захист споживачів).

Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону про захист споживачів).

У справі № 501/3038/16-ц Верховний Суд, розглядаючи фактично питання інвестування у будівництво квартири, сформулював загальний критерій для визначення факту розповсюдження дії Закону про захист споживачів на ті, чи інші правовідносини, опосередковані тим чи іншим договором. Тому саме цей критерій може розглядатись як правовий висновок у контексті застосування пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України у справі, що розглядається, попри відмінності у характері правовідносин, окремої специфіки їх правового регулювання, договору, на підставі якого здійснювалось фактичне придбання квартири, оскільки ці відмінності не є підставою, яка виключає можливість застосування цього критерію у справі, що розглядається. Так Верховний Суд зазначив, що ключовим у відповідному критерії є мета конкретного договору - задоволення власної потреби фізичної особи у житлі, яка не пов`язана з підприємницькою діяльністю.

На переконання Верховного Суду (ухвала від 24 січня 2024 року, справа № 759/9026/21) регулювання Законом про захист споживачів правовідносин, які виникають з договору купівлі-продажу майнових прав, має встановлюватись з урахуванням реального змісту такого договору та мети його укладення. Якщо встановлено, що цей закон поширюється на цей договір, то не може виключатися дія його окремих положень, якщо це прямо не слідує з нормативних документів. У статті 10 Закону про захист споживачів як і в інших правових нормах цього закону не вказано, що ця стаття має обмежене застосування до правовідносин, визначених у преамбулі цього закону. Питання поширення Закону про захист споживачів на той чи інший договір має вирішуватись відповідно до його дійсної мети та змісту, а не формальної класифікації за назвою чи юридичною категорією, визначеною ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (пункт 55) зазначила, що послугами згідно із Законом про захист споживачів є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання із споживачами, які не вписуються у набагато більш конкретні й чіткі визначення понять "товарів" та "робіт" і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму. Тобто звуження обсягу дії статті 10 Закону про захист споживачів до виключних класичних понять виконання робіт та надання послуг, насправді, не відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо оцінки Закону про захист споживачів.

Очевидним є те, що договір щодо майнових прав укладений для набуття позивачем у власність для власних потреб квартири за власний кошт, а не отримання лише номінального володіння майновим правом на неї. Пункт 78 Порядку КМУ враховує це також у однозначний спосіб. Згідно із умовами договору щодо майнових прав отримання спірної квартири позивачем залежить виключно від відповідача, який має відповідне зобов`язання, у тому числі щодо усунення недоліків цієї квартири за власний рахунок. Тому є підстави для застосування Закону про захист споживачів до правовідносин сторін договору щодо майнових прав, у тому числі статті 10 цього Закону, враховуючи реальну мету договору щодо майнових прав

Тому суд, ставиться критично до посилання представника відповідача на те, що посилання позивача на ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", як на підставі звільнення від сплати судового збору є необґрунтованим, оскільки вже неодноразово ОСОБА_1 звертався до суду із антологічними позовами та на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" був звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, суд відмовляє представнику відповідача у задоволенні заяви про залишення позову без руху.

Керуючись ст.ст. 258-261 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю " ПАРК ТАУН" про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю " ПАРК ТАУН" про захист прав споживачів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.П. Одарюк