ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 766/3703/25

провадження № 61-12190св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Руденком Михайлом Михайловичем, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 червня 2025 року у складі судді Ус О.В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Кутурланової О. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Павлово Горьковської області (рф, СРСР), а в 1979 році разом із батьками переїхав на постійне місце проживання до с. Гладківка Голопристанського району Херсонської області, де закінчив школу та з 1988 року навчався у ПТУ-6. Непрямим свідченням факту його проживання у Голопристанському районі є реєстрація його батька у 1983 році у с. Таврійське Голопристанського району Херсонської області.

Зазначав, що:

18 серпня1988 року після досягнення 16 річного віку він отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 ;

21 червня 1990 року призваний на строкову службу, при цьому здав паспорт та отримав військовий квиток НОМЕР_2 ;

30 квітня 1992 року він був демобілізований у запас і направлений до Голопристанського РВК Херсонської області для постановки на військовий облік та 19 травня 1992 року йому був виданий раніше вилучений паспорт із реєстрацією місця проживання на території України;

27 травня 1992 року він зареєстрував своє місце проживання у м. Херсоні, ІНФОРМАЦІЯ_2 працевлаштувався на завод карданних валів;

у 1994 році загубив паспорт та 24 грудня 1994 року отримав тимчасове посвідчення особи громадянина України;

14 травня 1994 року зареєстрував шлюб і ІНФОРМАЦІЯ_3 у нього народилась донька.

На теперішній час він постійно проживає у м. Херсоні, не маючи, при цьому, дійсного документу, що посвідчує його особу.

На його звернення до Управління Державної міграційної служби (далі - УДМС) України в Херсонській області отримав відповідь, що вирішення вказаного питання можливе лише у судовому порядку.

Посилаючись на наведене, просив суд позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 червня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення своїх вимог. Суд зазначив, що жодних належних, достатніх та достовірних доказів проживання його на території України станом на 24 серпня 1991 року заявник не надав, клопотання про витребування додаткових доказів або виклик свідків, які б могли підтвердити факт його проживання станом на 24 серпня 1991 року на території України, не заявляв.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Руденка М. М. залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - Руденко І. М. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні заяви.

Заявник зазначає, що суди не врахували докази факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Доводи інших учасників справи

Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області подало відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Херсонського міського суду Херсонської області цивільну справу № 766/3703/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Матеріали справи № 766/3703/25 надійшли до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Павлово Горьковського району РРФСР, про що свідчить копія свідоцтва про народження, виданого повторно, від 07 червня 1988 року серії НОМЕР_3 .

Відповідно до копії військового квитка НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 , призивною комісією ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби та призваний до військової служби 21 червня 1990 року до вч НОМЕР_4 ; 30 квітня 1992 року звільнений із військової служби та направлений до ІНФОРМАЦІЯ_7 . У вказаному військовому квитку наявна відмітка про видачу паспорта 19 травня 1992 року серії VКГ НОМЕР_5 .

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_6 ОСОБА_1 , дата заповнення якої 18 червня 1992 року, до вступу на завод карданних валів трудовий стаж складався: з 21 червня 1990 року до 30 квітня1992 року - служба в радянській армії; 01 червня 1992 року прийнятий на завод карданних валів ремонтником 3 розряду до цеху № 3. Останній запис трудової діяльності датовано 05 лютого 1997 року, звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням.

Згідно з копією тимчасового посвідчення особи громадянина України від 24 лютого 1994 року НОМЕР_7 ОСОБА_1 зареєстрований із 27 травня 1992 року за адресою:

АДРЕСА_1 травня 1994 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом про громадянство є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону про громадянство громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом про громадянство проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону про громадянство).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом про громадянство (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону про громадянство і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Статтею 8 Закону про громадянство встановлюються підстави набуття громадянства України.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону про громадянство особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для подальшого встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону про громадянство.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Згідно із пунктом 10 цього Порядку для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону про громадянство, що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто в таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону про громадянство і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Такі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22), від 26 листопада 2024 року у справі № 676/6/24 (провадження № 61-9828св24).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що жодних належних, достатніх та достовірних доказів проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року заявник не надав. Із 21 червня 1990 року до 30 квітня 1992 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі у лавах радянської армії.

Надана копія військового квитка НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 про проходження військової служби в період із 21 червня 1990 року до 30 квітня 1992 року у ВЧ НОМЕР_4 , не містить відомостей про місцезнаходження військової частини. Заявник не довів та суди не встановили, що військову службу ОСОБА_1 проходив на території України або колишньої УРСР. Інші надані заявником докази стосуються періоду з 1992 року.

При цьому, заявник не ініціював перед судом клопотання про витребування відповідних доказів, за неможливості їх надати, або виклик свідків, які б могли підтвердити факт його проживання станом на 24 серпня 1991 року на території України.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини в справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник не довів факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому аргументи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки у мотивувальній частині постанови наведено посилання на постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судами надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/1 б-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Руденком Михайлом Михайловичем, залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 червня 2025 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 01 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун