Провадження № 2/742/15/26
Єдиний унікальний № 742/1269/24
УХВАЛА

05 березня 2026 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Короткої А.О.,

при секретарі судового засідання Бурмаці Є.В.,

за участю: представника позивача Трепаченка А.М.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки адвоката Пилипака Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, -

В С Т А Н О В И В :

Представник КП «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 58309,98 грн, а також 3028,00 грн судових витрат по справі.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») та належить нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 . Вказані нежитлові приміщення розташовані на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку, у якому надаються послуги з постачання теплової енергії. При цьому, самі приміщення обладнані приладами обліку споживання теплової енергії. Враховуючи, що позивачу не надано проект будинку або енергоаудит, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, визначається спрощено, як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі 25%, для 6-10 поверхової будівлі 20%, для будівлі вище 10 поверхів 15%.

Для опалювального приміщення, оснащеного приладом (приладами) розподільного обліку теплової енергії, крім обсягу теплової енергії, визначеного на підставі його показань, здійснюється донарахування обсягу теплової енергії Qдон пр.j та Qдон пр.g з метою унеможливлення опалення приміщення за рахунок суміжних опалювальних приміщень або опалювальних МКЗ та допоміжних приміщень, запобігання утворення грибків та плісняви в приміщеннях, МКЗ та допоміжних приміщеннях, а також недопущення зниження нормативного строку експлуатації будівлі. Враховуючи, що відповідачка не дотримується вимог щодо мінімального споживання теплової енергії, на площу її приміщення проводиться донарахування обсягу теплової енергії для забезпечення мінімальних потреб опалення. Отже, відповідачці нараховується плата за частку обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення та проводиться донарахування обсягу теплової енергії для забезпечення мінімальних потреб опалення.

Внаслідок порушення з боку відповідачки, в частині своєчасної та повної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, за нею утворилася заборгованість, яка станом на 22.02.2024 становить 58309,98 грн.

02.04.2024 до суду від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив відмовити в задоволенні позову, мотивуючи це тим, що магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 , перебувають у власності ФОП ОСОБА_1 та використовуються нею у своїй господарській діяльності. Кожне з вказаних приміщень має узаконені добудови, які не мають спільних стін з будинком та даху, належать на праві власності ОСОБА_1 . У вказаних нежитлових приміщеннях ФОП ОСОБА_1 встановлені та прийняті в експлуатацію КП «Прилукитепловодопостачання» індивідувальні лічильники теплової енергії.

Станом на 30.03.2023 кількість спожитої теплової енергії у нежитловому приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , становить 00001,28 м3, у нежитловому приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , - 00000,16 м3. Відповідачка не користується теплом, у магазинах відсутні будь-які комунікації з теплопостачання, які б дозволили користуватися тепловою енергією, що надається позивачем.

Відповідачка надсилала позивачу претензію, у якій повідомляла, що теплопостачання протягом опалювальних сезонів 2021, 2022, 2023 років не здійснювалося та просила не нараховувати плату за ненадані послуги. Таким чином, позивач не надаючи послуги з теплопостачання, безпідставно здійснює розрахунки та використовує помилкові методики обрахунків.

Представник відповідачки у відзиві зауважив, що між КП «Тепловодопостачання» та ОСОБА_1 укладені договори як між юридичними особами, між сторонами виникли саме господарські відносини, а тому справа підсудна Господарському суду Чернігівської області.

Крім того, представник відповідачки вважає, що здійснення позивачем розрахунків у спрощений спосіб є незаконним, а посилання на те, що балансоутримувач будинку не надав інформацію про площу місць загального користування, що дозволяє здійснити розрахунки згідно з Методикою №315, згідно з наведеною в ній формулі, є неправдивим.

Для здійснення розрахунків заборгованості позивачем була взята невірна загальна площа будинку. Крім того, розрахунки здійснюються на обидва магазини разом, хоча мають бути окремими.

Розрахунок заборгованості здійснено з 01.12.2020 по 23.02.2024, позов поданий 23.02.2024, тому представник відповідачки просив застосувати строки позовної давності до 23.02.2021.

05.04.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що нежитлові приміщення: магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_2 , є вбудовано-прибудованими приміщеннями до житлового багатоповерхового, багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . будинок в цілому та приміщення, належні відповідачці, приєднані до мереж постачання теплової енергії та мають загально будинковий засіб обліку теплової енергії.

Співвласниками будинку АДРЕСА_1 не прийнято рішення про вибір моделі договірних відносин, тому з ними укладено публічні договори приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії.

Власником спірних нежитлових приміщень, де надаються послуги з постачання теплової енергії, є ОСОБА_1 як фізична особа, тому, на думку позивача, даний спір відноситься до юрисдикції загальних судів та підлягає розгляду саме у Прилуцькому міськрайонному суді Чернігівської області.

Враховуючи, що позивачу не надано проект будинку або енергоаудит, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, визначається спрощено, як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі 25%, для 6-10 поверхової будівлі 20%, для будівлі вище 10 поверхів 15%. Чинним законодавством не передбачено обов`язок надавача послуг щодо витребування проектів на будинок. При цьому, позивач звертався до Прилуцької міської ради щодо надання відповідних проектів, однак проекти надані не були.

26.04.2024 від представника відповідачки надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому він зазначив, що 01.01.2009 між КП «Прилукитепловодопостачання» та приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір щодо обслуговування магазинів «Анюта» та « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на сьогодні вказаний договір є чинним. Позиція позивача щодо поширення на відповідачку умов примірного договору є необґрунтованою.

На думку представника відповідачки, позивач мав застосовувати загальну методику нарахування за МЗК та донараховуючи понад показників на індивідуальних лічильниках, позивач мав би керуватися методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг Методика №315, а саме використовувати загальну модель розрахунків. Спрощена форма розрахунків застосовується виключно за умови відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньо будинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах. Однак, позивач не вчинив дій щодо отримання інформації про площі місць загального користування, тому обрання спрощеної моделі розрахунків є безпідставним та необґрунтованим (а.п.200-205).

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченні.

Вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали даного провадження, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з копіями свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 21.04.2004 та 17.06.2015 ОСОБА_1 є власницею магазинів непродовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.п.41).

Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (а.п.40).

01.01.2009 між КП «Прилукитепловодопостачання» та приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір №229 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (а.п. зворот а.п.63-65).

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг врегульовані нормами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII від 09.11.2017 (далі - Закон № 2189).

За визначенням наведеним у п.5 частини 1 статті 1 Закону № 2189, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За статтею 5 Закону № 2189 до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 12 Закону № 2189, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 Закону № 2189.

Постановою КМУ від 21.08.2019 № 830 (у редакції постанови від 08.09.2021 № 1022) затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону № 2189, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору в загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги (п. 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії).

13.10.2021 КП "Прилукитепловодопостачання" Прилуцької міської ради Чернігівської області опублікувало публічний договір приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії на власному веб-сайті.

Відповідно до наданої технічної документації щодо обладнання вузла вводу приладом обліку теплової енергії, зазначені документи було розроблено для ФОП ОСОБА_1 (магазини « ІНФОРМАЦІЯ_1 » АДРЕСА_1 , та « ОСОБА_2 » АДРЕСА_2 ) (а.п.45,46,47,48,49,50,51).

З копій рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, наданих КП «Прилукитепловодопостачання», №СУ-0002385 від 14.02.2024, №2845 від 22.03.2024, №2327 від 20.11.2024, №245 від 14.01.2025, №1459 від 14.02.2025, №2545 від 19.03.2025, №3360 від 16.04.2025 вбачається, що платником є приватний підприємець ОСОБА_1 (а.п.42, том 2 а.п.14-16).

КП «Прилукитепловодопостачання» звернулося до Господарського суду Чернігівської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь КП «Прилукитепловодопостачання» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Судовим наказом №927/776/23 від 12.06.2023 з ФОП ОСОБА_1 на користь КП «Прилукитепловодопостачання» було стягнуто заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у сумі 37330,34 грн (а.п.43). Однак ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.06.2023 зазначений судовий наказ скасовано (а.п.44).

Факт використання ФОП ОСОБА_1 належних їй нежитлових приміщень: магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з господарською метою підтверджується копіями договорів оренди нежитлового приміщення від 01.06.2021 та 01.06.2022 (а.п.60-63).

Листування КП «Прилукитепловодопостачання» з приводу нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , відбувалося саме з ФОП ОСОБА_1 (а.п.185,186).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18, від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20).

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України , суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України.

У свою чергу відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

У свою чергу, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) у особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Таким чином, судом було беззаперечно встановлено, що між КП «Прилукитепловодопостачання» та ОСОБА_1 склалися господарські відносини, про що свідчить укладений між ними договір №229 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, у якому зазначений абонент приватний підприємець ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 було доведено належними та допустимими доказами факт використання нею нежитлових приміщень: магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , саме у господарській діяльності, що свідчить про те, що дана справа підсудна господарському суду.

Відповідно до ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки справа за позовом комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то провадження у ній підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 255, 258-260, 268, 353, 354 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі за позовом комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради (, місцезнаходження: вул.Садова, буд.104, м.Прилуки, Чернігівська область, 17500) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості з оплати обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 05.03.2026.

Суддя Анна КОРОТКА