Справа № 203/8231/25
Провадження № 6/0203/34/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Іваницької І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кочевської В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі заяву адвоката Скиби Віталія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України

ВСТАНОВИВ:

12.11.2026 представник ОСОБА_1 адвокат Скиба Віталій Володимирович звернувся до Центрального районного суду міста Дніпра з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України, в якій просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), застосоване ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2013 у справі №203/7831/13-ц.

Подана заява обґрунтована тим, що на даний час будь-які виконавчі провадження з виконання виконавчого листа №2-2915/2011 від 18.02.2013, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 92 125,00 грн відсутні; в межах виконавчого провадження №37464692 державним виконавцем був описаний та арештований автомобіль ВМW 316, д.н.з. НОМЕР_2 , водночас стягувач не виконав вимогу державного виконавця щодо авансування витрат на проведення та організацію виконавчих дій, виконавче провадження 21.12.2015 було завершено, а в подальшому знищене у зв`язку зі спливом строку зберігання; повторний строк пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-2915/2011 від 18.02.2013 сплив; застосоване тимчасове обмеження триває більше 11 років та виконавцем не надано інформації або доказів свідомого ухилення заявника від виконання рішення суду.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 19.11.2025 прийнято до розгляду заяву адвоката Скиби Віталія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України; призначено розгляд заяви на 08.12.2025; витребувано у державного виконавця матеріали виконавчого провадження №37464692 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-2915/2011 від 08.02.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 92 125,00 грн або інформації, яка збереглася щодо нього.

У судовому засіданні 08.12.2025 розгляд заяви відкладений на 21.01.2026.

09.12.2025 від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2915/2011 від 18.02.2013 були закінчені у 2016 2017 роках та знищені. До пояснень надані інформація щодо виконавчого провадження №37464692, постанови виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу від 03.03.2016 у ВП №37466715, від 12.06.2017 у ВП №50414436.

11.12.2025 від представника заявника адвоката Скиби Віталія Володимировича до суду надійшло клопотання про надання додаткових доказів: довідки Української спілки інвалідів війни (учасників бойових дій) №01-12-25/27 від 01.12.2025, відповідно до якої ОСОБА_1 планує виїхати до Республіки Польща, в подальшому до Федеративної республіки Німеччина для проведення волонтерської роботи по збору допомоги; посвідчення волонтера №0030СМ від 28.04.2025.

У судовому засіданні 21.01.2026 представник заявника підтримав подану заяву, просив її задовольнити.

У зв`язку з участю судді Іваницької І.В. в іншому провадженні, розгляд справи, призначений на 29.01.2026, перенесений на 03.02.2026.

29.01.2026 від представника АТ КБ «Приватбанк» Обіход А.І. до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника банку та відзив на подану заяву, в якому він просив у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на недобросовісну поведінку боржника, який не вчинив жодних дій на погашення суми боргу перед стягувачем за рішенням суду, що набрало законної сили.

У судове засідання, призначене на 03.02.2026, сторони явку повноважних представників не забезпечили.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши пояснення представника заявника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої заяви з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2011 у справі №2-2915/2011 з урахуванням ухвали про виправлення описки в ньому від 12.12.2011, яке набрало законної сили 03.10.2012, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNHLGB00000441 від 19.10.2005 станом на 19.10.2011 в сумі 5 286 590,68 грн, заборгованість за договором про відкриття карточного рахунку та обслуговування платіжної картки № НОМЕР_3 від 11.12.2006 станом на 19.10.2011 в сумі 92 125,14 грн, судовий збір у сумі 1 700,00 грн, витрати на інформаційно технічне забезпечення судового процесу в сумі 252,00 грн.

На виконання цього рішення були видані виконавчі листи від 18.02.2013 №2-2915/2011.

05.04.2013 до примусового виконання стягувачем був пред`явлений виконавчий лист від 18.02.2013 №2-2915/2011 на суму 92 125,14 грн (за інформацією, яка наявна в матеріалах справи).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2013 у справі №203/7831/13-ц, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , подання старшого виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Саване С.М., заінтересовані особи ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Приватбанк» про обмеження у праві виїзду за межі України задоволено; тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у праві виїзду за межі України до виконання ним виконавчого листа №2-2915/2011 від 18.02.2013 за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором; затримано паспорт для виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) до виконання ним виконавчого листа від 18.02.2013 №2-2915/2011 за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором.

В ухвалі від 20.10.2015 колегією суддів апеляційної інстанції звернуто, зокрема, увагу на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, про що свідчать його дії по схову автотранспортних засобів, внаслідок чого останні оголошені в розшук; крім того, залишок непогашеної заборгованості становить більше 5 000 000,00 грн.

Згідно інформації про виконавче провадження №37464692, виконавчий документ був повернутий стягувачу 21.12.2015 на підставі п. 4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування). Строк повторного пред`явлення до виконання 21.12.2016.

З наданих Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Дніпропетровській області документів судом також встановлено, що постановою державного виконавця від 03.03.2016 у ВП №37466715 виконавчий документ від 18.02.2013 №2-2915/2011 на суму 5 286 590,68 грн був повернутий стягувачу на підставі його заяви від 03.03.2016 за вх. №1248 в порядку п. 1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця від 12.06.2017 у ВП №50414436, відкритому 11.03.2016, виконавчий документ від 18.02.2013 №2-2915/2011 на суму 5 286 590,68 грн був повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Строк повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання 11.06.2020.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у статті 33 Конституції України, за якою кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. У той же час Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.

Пунктом 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга статті 18 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду».

У справі «Soering vs UK» від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Виконання будь-якого рішення суду є складовою права на справедливий суд та обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам статті 6 Конвенції.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

У разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (пункт 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною першою статті 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини третьої статті 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина п`ята статті 441 ЦПК України).

При цьому слід зауважити, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Звертаючись із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, представник заявника посилався на відсутність підстав для застосування обмеження, яке триває більше одинадцяти років, оскільки відсутні докази свідомого ухилення заявника від виконання обов`язків на виконання рішення суду; обмеження заявника у праві виїзду за межі України застосовано судом за поданням державного виконавця у межах виконавчого провадження, яке завершено; відомості про відкриті виконавчі провадження з примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження відсутні; діюча заборона порушує права заявника.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміну обставин щодо ухилення боржника від виконання судового рішення станом на час звернення із заявою надано не було.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто, лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82);

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Разом із тим, у даній справі судом встановлено, що заявник, будучи обізнаним про застосоване до нього тимчасове обмеження, протягом більше ніж 11 років судове рішення не тільки не виконав, але і не вжив будь-яких заходів на погашення боргу в якійсь частині, що свідчить про свідоме ухилення ним від виконання покладених рішенням суду зобов`язань перед стягувачем, відтак підстави для застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не відпали.

Обмеження у праві виїзду за межі України спонукатиме боржника до виконання боргових зобов`язань за рішенням суду, що в свою чергу захистить права стягувача на отримання належних коштів.

Щодо посилання представника заявника на відсутність відкритих виконавчих проваджень на виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №2-2915/2011 від 18.02.2013 суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, постановою державного виконавця від 12.06.2017 у ВП №50414436, відкритому 11.03.2016, виконавчий документ від 18.02.2013 №2-2915/2011 на суму 5 286 590,68 грн був повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Строк повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання 11.06.2020.

У постанові від 09.01.2023 у справі №2-3600/09 Верховний Суд дійшов висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, а також не позбавляє стягувача права звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З урахуванням викладеного, наявних в матеріалах справи доказів, суд доходить висновку, що право стягувача на виконання судового рішення не можна вважати втраченим.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 261, 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складений 13.02.2026.

Суддя І.В. Іваницька