Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Есер М.Р.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

12.07.2024 до Солом`янського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період з 19.09.2022 по 21.04.2023 позивач шляхом безготівкових переказів на карткові рахунки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 надав в позику відповідачу власні кошти в загальній сумі 17 180,03 грн на умовах повернення, зокрема: переказ від 19.09.2022 на суму 1206,03 грн; переказ від 03.07.2022 на суми 4522,50 грн та 5527,50 грн; переказ від 04.07.2022 на суму 5 025,00 грн; переказ від 21.04.2023 на суму 899,00 грн.

Позивач зазначає, що свої обов`язки з повернення вказаних коштів відповідач не виконує, систематичні вимоги позивача щодо повернення коштів ігноруються. Вказане підтверджується витягом з переписки в телеграм з відповідачем. Вказує, що за необхідності суду може бути надана повна переписка на 88 сторінках, в якій відповідач протягом останніх 2 років визнає наявність боргових зобов`язань перед позивачем.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред?явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред?явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стверджує, що перша вимога про повернення позичених коштів була пред?явлена відповідачу ще в 2022 році та неодноразово повторювалася, що підтверджується відповідною перепискою в телеграм.

Проте, кошти відповідач не повернув, а тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики у розмірі 17 180, 03 грн.

За наведеного вище, просив позов задовольнити.

17.07.2025 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

22.01.2025 до суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 11.12.2024 про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.01.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення/виклику сторін.

Разом з позовною заявою представником позивача заявлене клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.08.2025 клопотання про витребування доказів задоволено.

01.09.2025, 03.09.2025, 15.09.2025 до суду на виконання вимог ухвали суду від 25.08.2025 надійшли витребувані докази .

Сторонам було направлено копію ухвали від 28.01.2025, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

У встановлений ухвалою суду від 28.01.2025 строк відповідачем відзиву на позовну заяву не подано.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що за період з 19.09.2022 по 21.04.2023 позивач здійснив безготівкові перекази грошових коштів на карткові рахунки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в загальній сумі 17 180,03 грн, зокрема:

переказ від 19.09.2022 на суму 1206,03 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією від 19.09.2022;

переказ від 03.07.2022 на суми 4522,50 грн та 5527,50 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи скріншотами з застосунку онлайн-банкінгу від 03.07.2022;

переказ від 04.07.2022 на суму 5 025,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи скріншотом з застосунку онлайн-банкінгу від 04.07.2022;

переказ від 21.04.2023 на суму 899,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи скріншотом з застосунку онлайн-банкінгу від 21.04.2023.

Згідно з наявним в матеріалах справи листом-відповіддю АТ КБ «Приватбанк» від 08.09.2025 картку № НОМЕР_1 було емітовано в банку на ім`я відповідача - ОСОБА_2 .

Також відповідно до листа-відповіді від 01.09.2025 АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» встановлено, що АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» було емітовано на ім`я відповідача - ОСОБА_2 картку № НОМЕР_2 .

Втім, як зазначає Позивач, свої обов`язки з повернення запозичених коштів відповідач не виконує, систематичні вимоги позивача щодо повернення коштів ігноруються.

Стверджує, що перша вимога про повернення позичених коштів була пред?явлена відповідачу ще в 2022 році та неодноразово повторювалася, що підтверджується відповідною перепискою в телеграм.

Позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 17 180,03 грн, у порядку ст. 1046-1049 ЦК України, як такі, що надані відповідачу у борг.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, на які є посилання в касаційній скарзі.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що "договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21) касаційний суд зауважив що: «по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику;

законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо позикодавцем є юридична особа;

розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником;

вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору».

На підтвердження наявності боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, останній надав до суду платіжні інструкції та скріншоти з застосунку онлайн-банкінгу на підтвердження здійснення безготівкових переказів грошових коштів на карткові рахунки відповідача.

Водночас жодних вказівок у цих доказах на наявність будь-яких боргових чи деліктних зобов`язань відповідача перед позивачем не міститься, призначення платежу у цих доказах також не підтверджує факт перерахування коштів на виконання саме договору позики.

По своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику.

Аналізуючи надані позивачем докази в контексті підтвердження факту укладення договору позики між позивачем та відповідачем згідно вимог чинного законодавства, суд встановив, що договір позики між сторонами в письмовій формі (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ) не укладався, позивачем не надано жодного боргового документа у розмінні вимог чинного законодавства.

Доказів погодження між сторонами істотних умов договору позики, ні у письмовій чи усній формі, сторонами також не надано.

Аналізуючи матеріали справи суд вважає що у матеріалах справи, відсутні докази, які б містили інформацію, коли, ким та кому конкретно було надано кошти у позику, у якій сумі, що такі кошти були надані саме у борг, строк повернення коштів та підтвердження необхідності їх повернення.

За таких обставин, суд вважає, що всупереч вимогам ст. 1047 ЦК України позивачем не надано належних та допустимих доказів у справі в підтвердження отримання відповідачем у позику від позивача коштів у розмірі 17 180,03 грн., оскільки не надано, ані боргового документа, ані договору позики, ані доказів їх укладення.

Враховуючи вказане позивач не підтвердив свого права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки позивачем не надано письмового договору, який би посвідчував правову природу укладеного договору та підтверджував би факт укладання договору позики, містив би умови із зобов`язанням її повернення.

А тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлених вимог щодо наявності у відповідача боргових зобов`язань за договором позики перед позивачем у розмірі 17 180,03 грн.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

З наведеного, за умови не підтвердження сторонами укладення договору позики, здійснені позивачем у період з 19.09.2022 по 21.04.2023 безготівкові перекази, в результаті яких відповідач набув грошові кошти загальній сумі 17 180,03 грн можуть бути охарактеризовані як такі, що набуті за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). У такому випадку на підставі ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути потерпілому це безпідставно набуте майно.

Однак суд бере до уваги, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Європейський суд з прав людини нагадав, що "принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (див. рішення у справах "Авотіньш проти Латвії [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, й інші посилання, ЄСПЛ 2016, та "Регнер проти Чехії" [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява № 35289/11, пункт 146, від 19 вересня 2017 року). До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (див. рішення у справі "Клінік дез Акація та інші проти Франції" (Clinique des Acacias and Others v. France), заява № 65399/01 та 3 інші заяви, пункти 36-43, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (див. рішення у справі "Чепек проти Чехії" (), заява № 9815/10, пункти 45 та 51-60, від 05 вересня 2013 року).

Хоча, звичайно, саме національні суди повинні визначати правильну правову кваліфікацію позовів на підставі національного законодавства, це має відбуватися із дотриманням принципу справедливого судового розгляду, який передбачає надання належного обґрунтування принаймні стосовно питань, які є вирішальними для результату розгляду справи.

У цій справі позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики, тобто у порядку ст. 1046-1049 ЦК України.

Відтак, в силу принципу змагальності та рівності сторін, суд вирішує саме заявлений позов та позбавлений можливості вирішувати даний позов виходячи з інших підстав, зокрема ст. 1212 ЦК України, змінюючи правову кваліфікацію поданого заявником позову.

Крім того, сам по собі факт того, що позивачем заявлені вимоги про стягнення коштів як отриманих у позику відповідачем, виключать правові підстави застосування у спірних правовідносинах вимоги ст.1212 ЦК України.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 1046-1049, 1166, 1212 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 259, 263-268,274-279 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 16.02.2026.

Суддя О.М. Букіна