Провадження №2-др/521/44/26
09 березня 2026 року
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді Тополевої Ю.В.,
за участю секретаря Онуфрієнко К.О.,
Відповідачем ОСОБА_1 в змісті відзиву на позов було викладено попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, у відповідності до якого відповідач очікував понести витрати на професійну правничу допомогу у орієнтовному розмірі 30 000 грн., докази чого будуть ним подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення по справі.
17 лютого 2026 року представником позивача адвокатом Селюковим П.В. подано до суду заяву про залишення позову без розгляду.
У відкритому судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Голуб А.С. заяву підтримала, просила її задовольнити в повному обсязі.
Представники Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у відкрите судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, заперечень щодо розгляду заяви про компенсацію здійснених витрат на професійну правничу допомогу у їх відсутність не подавали.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Частиною 1 статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Як вбачається з ухвали суду від 17 лютого 2026 року судом, при залишенні позову без розгляду, не було вирішено питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим суд вважає за можливе винести додаткову ухвалу з цього приводу.
Обґрунтовуючи в судовому засіданні заперечення проти заяви, представник позивача вказував на відсутність в діях позивача протиправної поведінки, що унеможливлює покладення на нього обов`язку з відшкодування витрат відповідача.
Суд відзначає, що при залишенні позову без розгляду та в подальшому вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, не вирішується спір по суті, що нівелює можливість визначення з чиєї вини виник спір за відповідним позовом, тому судом не здійснюється оцінка наявності чи відсутності неправомірних дій учасників такої справи, а виключно аналізується процесуальна поведінка учасників судового процесу та вирішується чи залишений був позов без розгляду внаслідок реалізації позивачем свого суб`єктивного права.
Досліджуючи обґрунтованість чи необґрунтованість дій позивача суд розмежовує їх таким чином, що необґрунтованість не означає незаконність, адже такі дії останнього є законним правом, тобто, позивачем законно у визначеному ст. ст. 43, 257 ЦПК України порядку було ініційовано питання залишення його позову без розгляду, адже інакше, суд би не мав правових підстав для прийняття відповідної заяви і її задоволення.
Проте, в такому випадку обґрунтованість означає саме реалізацію позивачем своїх суб`єктивних прав, які не залежать від поведінки відповідача, і які по суті призвели до відповідного результату залишення позову без розгляду.
Аналізуючи доводи відповідача та критерії оцінки необґрунтованості дій позивача, суд вважає, що жодні інші дії, окрім як реалізація позивачем свого суб`єктивного процесуального права на заявлення про залишення позову без розгляду не могли бути правовою підставою для залишення судом позову без розгляду з підстави, визначеної п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (тобто, протиправні дії не могли б бути наслідком застосування такої норми).
Сама по собі наявність ознак зловживання позивачем своїми правами в розумінні положень ст. 44 ЦПК України не може бути правовою підставою для залишення його позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 цього Кодексу, адже в такому випадку він би підлягав залишенню без розгляду саме згідно ч. 3 ст. 44 такого Кодексу, тобто, оцінка дій позивача на предмет наявності в них ознак зловживання своїми права може бути здійснення виключно до залишення позову без розгляду у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, однак, жодним чином не після застосування такої норми, що має своїм наслідком встановлення презумпції правомірності реалізації позивачем своїх суб`єктивних прав.
Тобто, за встановлених в п. п. 1-5, 8-10 ч. 1 ст. 257 ЦПК України правових підстав для залишення позову без розгляду їх настання не залежить від волі чи дій відповідача, а є виключно наслідками реалізації чи не реалізації позивачем своїх процесуальних прав та виконання чи невиконання процесуальних обов`язків, а тому покладення на відповідача обов`язку доведення, що вчинення чи утримання позивачем від вчинення тих чи інших дій, реалізація чи не реалізація ним своїх прав, які призвели до настання визначених у вказаних положеннях правових наслідків є необґрунтованими, є неприпустимим.
В аспекті наведеного суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, які хоч і стосуються розподілу судових витрат за наслідками закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою апелянта від апеляційної скарги, однак за своєю суттю є близькими до вирішення спірного питання і стосуються застосування аналогічних за своїм змістом норм процесуального права, а саме, вирішуючи таке питання Великою Палатою було вказано на те, що подання стороною апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо. Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України. Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги. Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження. У такому випадку в апеляційного суду немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки така особа реалізує своє право на апеляційний перегляд судового рішення, однак самостійно прийняла рішення в межах принципу диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України) про відмову від апеляційної скарги, усвідомлюючи наслідки такої відмови, а саме згідно з частиною п`ятою статті 364 ЦПК України унеможливлення для цієї особи апеляційного перегляду судового рішення. Отже, у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка падала апеляційну скаргу, від такої, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з апеляційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги. Тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Наведене суд розуміє так, що ситуація, за якої є неможливим оцінка та фактичне існування ознак недобросовісності, зловживання чи незаконності в діях позивача, що зумовили залишення позову без розгляду, не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією своїх прав на судовий захист в рамках ініційованого позивачем судового спору.
За наведених обставин, на думку суду, в даному випадку (залишення позову без розгляду з підстави, встановленої п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України) не потрібна така ознака як недобросовісність, зловживання чи незаконність, оскільки законодавець в такому випадку чітко визначив інший термін «необґрунтованість», який є відмінним від наведених, а заявляючи про залишення позову без розгляду з наведеної підстави позивач усвідомлює ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням ним таких процесуальних дій, в тому числі передбачених ч. 5 ст. 142 ЦПК України.
Наближеною до наведеного висновку є правова позиція, висловлена Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 902/136/21, в якій суд касаційної інстанції зазначив, що подання заяви про залишення позову без розгляду є виключно свідомим волевиявленням позивача, яке відповідач не міг передбачити і вчинення позивачем цієї дії не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги адвоката, яка потребує оплати. При цьому, самим фактом звернення до суду із такою заявою позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а отже необґрунтованість вчинення ним відповідної процесуальної дії. Отже, за встановлених у даній справі обставин відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції приписів частини 5 статті 130 ГПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, по своїй суті залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України і є свідченням необґрунтованості дій позивача, який, реалізуючи свої права на звернення з позовом до суду, породив необхідність несення відповідачем витрат з метою організації свого захисту в межах відповідного судового провадження, однак в послідуючому фактична необхідність цього була нівельована за наслідками диспозитивної реалізації позивачем своїх прав щодо залишення позову без розгляду, на що за будь-яких обставин відповідач не міг вплинути.
Таким чином, в межах даної справи суд вбачає наявність правових підстав для покладення на позивача обов`язку в порядку ч. 5 ст. 142 ЦПК України з компенсації понесених відповідачем витрат на оплату послуг правничої допомоги.
Згідно із ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
ОСОБА_1 , у своєму відзиві на позов, наводив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести в зв`язку із розглядом справи, згідно якого зазначив, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у орієнтовному розмірі 30 000 грн., вказуючи на те, що докази їх понесення будуть подані до суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною статті 141 ЦПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідачем у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України подано: договір про надання правничої допомоги № 064/2024 від 24 жовтня 2024 року, укладений між АО «БОНДАРЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» та ОСОБА_2 ; додаткову угоду № 1 від 24 жовтня 2024 року до договору про надання правничої допомоги № 064/2024 від 24 жовтня 2024 року; акт наданих послуг № 1/12 від 16 грудня 2024 року за договором про надання правничої допомоги № 064/2024 від 24 жовтня 2024 року; акт наданих послуг № 3/12 від 20 лютого 2026 року за договором про надання правничої допомоги № 064/2024 від 24 жовтня 2024 року; реєстри документів (квитанції про оплату наданих послуг).
Відповідно до пункту 2.1 договору про надання правничої допомоги від 24 жовтня 2024 року розмір гонорару за цим договором визначається за домовленістю сторін та встановлюється додатковою угодою до цього договору.
-ознайомлення з матеріалами та правовий аналіз: аналіз отриманої інформації, правова кваліфікація правовідносини, формування правової позиції 3000,00 грн.
-підготовка та направлення адвокатського запиту (у разі необхідності) 1500,00 грн.
-підготовка та подання апеляційної скарги на ухвалу про зупинення провадження у справі 7000,00 грн.
-підготовка та подання відзиву на позовну заяву у справі 5000,00 грн.
-підготовка та подання у разі необхідності інших документів (заперечень на клопотання, заперечень на відповідь на відзив, клопотань, пояснень, заяв) 2000,00 грн.
-участь у судових засіданнях в суді 2000,00 грн. (одне засідання).
-підготовка та подання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді справи у суді 2000,00.
Згідно акту наданих послуг № 1/12 від 16 грудня 2024 року за договором про надання правничої допомоги № 064/2024 від 24 жовтня 2024 року вбачається, що відповідачем були понесені витрати на:
-підготовку та подання апеляційної скарги на ухвалу про зупинення провадження у справі 7000,00 грн.
-підготовку та подання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді справи у суді 2000,00 грн.
Згідно акту наданих послуг № 3/12 від 20 лютого 2026 року за договором про надання правничої допомоги № 064/2024 від 24 жовтня 2024 року вбачається, що відповідачем були понесені витрати на:
-підготовку та подання відзиву на позовну заяву у справі 5000,00 грн.
-підготовку та подання заперечення на клопотання про витребування доказів 2000,00 грн.
Щодо судових витрат в частині участі представника відповідача у судових засіданнях, суд зауважує, що в ході розгляду справи були проведені відкриті судові засідання за участі представника ОСОБА_1 . В тому числі, представник Орлова П.П. неодноразово з`являлась до суду для участі в проведенні судових засідань, призначених судом, проте вони були відкладені не з вини та ініціативи представника відповідача.
При винесені ухвали суд також враховує, що стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів того, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними обсягу наданих адвокатом послуг, в тому числі їх вартості за аналогічні послуги. Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу, в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України стороною позивача заявлено не було.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу судом встановлено, що вказані витрати понесені відповідачем у зв`язку із розглядом зазначеної справи.
Враховуючи предмет позову та час, який було витрачено на надання професійної правничої допомоги згідно актам виконаних робіт, суд приходить до висновку, що зазначені витрати є обґрунтованими та пропорційними до предмета спору з урахуванням ціни позову, складністю справи та обсягом наданих послуг, а тому підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
Керуючись ст. 142 ЦПК України,
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: Ю.В. Тополева

09.03.26