Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3333/23
Номер провадження: 22-ц/812/608/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Шолох Л.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 березня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2025 року розірвано.

Від подружнього життя сторони мають двох дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу за спільні кошти в інтересах сім`ї було придбано земельну ділянку кадастровий номер 481136300:11:076:0013 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою АДРЕСА_1 , земельну ділянку кадастровий номер :11:076:0049 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою АДРЕСА_2 , а також за спільні кошти побудовано та зареєстровано право власності на збудований житловий будинок, загальною площею 170 кв.м., розташований за адресою:

АДРЕСА_1 майно набуте у власність в період зареєстрованого шлюбу є об`єктом права спільної власності, між тим після припинення шлюбних відносин виник спір щодо поділу спільного майна.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив суд визнати за ним право власності на: частину земельної ділянки кадастровий номер 481136300:11:076:0013 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 ; частину земельної ділянки кадастровий номер :11:076:0049 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_2 ; на частину житлового будинку загальною площею 170,3 кв.м., житлова площа 83,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Ford Edge» 2015 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу марки «Ford Edge» 2015 року випуску, днз НОМЕР_1 в розмірі 340 000 грн.

Ухвалами Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2023 року справи № 487/3330/23 та № 487/3333/23 направлено до Миколаївського апеляційного суду для визначення підсудності відповідно до вимог статті 26 ЦПК України.

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 20 червня 2023 року матеріали зазначених справ повернуто до Заводського районного суду м. Миколаєва для виконання вимог частини 6 статті 31 ЦПК України.

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2023 року визначено підсудність розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - Миколаївський районний суд Миколаївської області (справа №487/3330/23 та №487/3333/23).

Ухвалами Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 серпня 2023 року позовні заяви у справах №487/3330/23 та №487/3333/23 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Від ОСОБА_1 01 вересня 2023 року надійшла заява про уточнення позовних вимог, в який він просить визнати за ним право власності на: частину земельної ділянки кадастровий номер 481136300:11:076:0013 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 ; частину земельної ділянки кадастровий номер :11:076:0049 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_2 ; на частину житлового будинку загальною площею 170,3 кв.м., житлова площа 83,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій просила її прийняти та об`єднати в одне провадження з цивільним справою № 487/3330/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 481136300:11:076:0013 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 ; визнати приватною власністю ОСОБА_5 на земельну ділянку кадастровий номер :11:076:0049 за адресою АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію частини вартості земельної ділянки :11:076:0049 за адресою АДРЕСА_2 у розмірі 92 000 грн; визнати за нею право власності на автомобіль Форд ЄДЖ 2025 року випуску д.н.з НОМЕР_1 та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 компенсацію половини ринкової вартості автомобіля у розмірі 285 000 грн.

У зв`язку із заявленими самовідводами суддями Миколаївського районного суду Миколаївської області, розпорядженнями в.о. голови суду від 02 травня 2024 року справи №487/3330/23 та №487/3333/23 передано на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2024 року вжито заходів забезпечення позову у справі № 487/3330/23.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2024 року справу прийнято до провадження суддею Шолох Л.М., прийнято також до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 та вирішено заявлені у справі сторонами клопотання.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на позов ОСОБА_2 , в якому він просить відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2024 року задоволено клопотання та об`єднано справи № №487/3330/23 та №487/3333/23 в одне провадження, об`єднаній справі присвоєно № 487/3333/23.

16 грудня 2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшла позовна заява (збільшена), в якій він просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на частину: земельної ділянки кадастровий номер 481136300:11:076:0013 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 ; земельної ділянки кадастровий номер :11:076:0049 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_2 ; частину житлового будинку загальною площею 170,3 кв.м., житлова площа 83,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (справа № 487/3330/23).

В порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю подружжя залишити у власності за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «Ford Edge» 2015 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 ; виділити ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу «Ford Edge» 2015 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 у розмірі 340 000 грн, яку стягнути з ОСОБА_2 на його користь; стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію сплачених кредитних зобов`язань за договорами, укладеними із АТ «Кредобанк» № CL-336160 від 04 жовтня 2021 року у розмірі 140 809,40 грн та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без розгляду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2025 року позов задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину у праві власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 170,3 кв.м., житловою площею 86,5 кв.м., на земельну ділянку з кадастровим номером :11:076:0049 за адресою АДРЕСА_1 площею 0,092 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка та на земельну ділянку з кадастровим номером :11:076:0013 за адресою АДРЕСА_1 площею 750 кв.м з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка.

У порядку поділу майна подружжя залишено у власності ОСОБА_2 право власності на частину: у праві власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 170,3 кв.м., житловою площею 86,5 кв.м. на земельну ділянку з кадастровим номером :11:076:0049 за адресою АДРЕСА_1 площею 750 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка, на земельну ділянку з кадастровим номером з кадастровим номером :11:076:0013 за адресою АДРЕСА_1 площею 750 кв.м з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «Ford Edge» 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 285 115 грн компенсації вартості частини у праві власності на транспортний засіб «Ford Edge» 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 441, 60 грн судового збору.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2024 року у вигляді арешту земельних ділянок з кадастровими номерами 481136300:11:076:0013 та :11:076:0049 за адресою АДРЕСА_1 та житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що спірні житловий будинок, земельні ділянки та транспортний засіб, які належать сторонам на праві спільної сумісної власності підлягають поділу між ними з врахуванням принципу рівності часток подружжя. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 140 809, 40 грн як компенсації сплачених кредитних зобов`язань за кредитним договором укладеним із АТ «Кредобанк», суд вважав, що позивачем ОСОБА_1 надано виписку з особового рахунку, яка не дає можливості суду достеменно встановити наявність кредитних зобов`язань та суму коштів, сплачених ОСОБА_1 на погашення такої заборгованості.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 484,48 грн судового збору за подачу заяви про забезпечення позову, 3 209,04 грн оплати за проведення експертизи, 4 800 грн на оплату експертної оцінки майна.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, яке ухвалене внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів, просив в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію сплачених кредитних зобов`язань за кредитним договором, укладеним з АТ «Кредобанк» №CL -336160 від 04 жовтня 2021 року у розмірі 140 809,40 грн та вирішити питання про судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було належним чином виконано вимог процесуального закону, не досліджено належним чином докази по справі та не надано їм оцінки, а також порушено норми матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили, колегія вважала за можливе відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 17 березня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року розірвано.

У період перебування сторін у шлюбі було придбано нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , (дата реєстрації права власності 10 жовтня 2020 року); земельну ділянку з кадастровим номером :11:076:0049 за адресою АДРЕСА_1 площею 0,092га (дата реєстрації права власності 13 лютого 2018 року, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка); земельну ділянку з кадастровим номером 481136300:11:076:0013 за адресою АДРЕСА_1 площею 750 кв.м. (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка, право власності виникли у червні 2020 року).

Крім того, 26 січня 2016 року придбано транспортний засіб «Ford Edge» 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Право власності на вказане нерухоме майно та транспортний засіб зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

Також встановлено, що 04 жовтня 2021 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CL-336160, за умовами якого останній отримав 500 000 грн на строк 24 місяці.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спірні правовідносини стосуються поділу майна, набутого сторонами під час перебування у шлюбі.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд першої інстанції встановив перелік рухомого та нерухомого майна, яке було придбано подружжям ОСОБА_6 у період шлюбу та було заявлене останніми у позовах у цій справі, а також здійснив його поділ.

Рішення суду в частині поділу майна не оскаржувалося сторонами, а відтак не було предметом апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 стосуються незгоди з висновками суду першої інстанції відносно компенсації сплачених кредитних зобов`язань за кредитним договором № CL -336160, укладеним ним 04 жовтня 2021 року з АТ «Кредобанк» у розмірі 140 809,40 грн.

Так, виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 140 809, 40 грн як компенсації сплачених кредитних зобов`язань за кредитним договором укладеним із АТ «Кредобанк», суд вважав, що позивачем ОСОБА_1 надано виписку з особового рахунку, яка не дає можливості суду достеменно встановити наявність кредитних зобов`язань та суму коштів, сплачених ОСОБА_1 на погашення такої заборгованості.

З таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на наступне.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, 04 жовтня 2021 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CL-336160, за умовами якого останній отримав 500 000 грн на строк 24 місяці.

Кошти за укладеним договором сторони витратили в інтересах сім`ї, про що під час розгляду справи не заперечували.

Як вбачається з наданої ОСОБА_1 виписки по особовому рахунку в АТ «Кредобанк» сформованої за договором № CL-336160 від 04 жовтня 2021 року останнім на погашення кредитної заборгованості з березня 2023 року по вересень 2023 року, тобто після розірвання шлюбу, було сплачено 281 618,80 грн (т. 4 а.с.69-82).

Отже, з урахуванням наведеного, слід дійти висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини суми коштів у розмірі 140 809,40 грн (281 618,80 грн : 2), сплачених останнім за кредитним договором після розірвання шлюбу.

На наведене суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення компенсації сплачених кредитних зобов`язань.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації сплачених кредитних зобов`язань слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог, яким стягнути з відповідачки на користь позивача компенсацію сплачених кредитних зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 з АТ «Кредобанк» № CL -336160 від 04 жовтня 2021 року у розмірі 140 809,40 грн.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції ухвалює в частині нове рішення на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 2 816,19 грн судового збору (1126,48 грн (140 809,40 грн х 1% х 0,8) за подання позову + 1 689,70 грн (140 809,40 грн х 1% ) х 150% х 0,8) за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного м. Миколаєва від 16 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації сплачених кредитних зобов`язань скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію сплачених кредитних зобов`язань за кредитним договором, укладеним ОСОБА_1 з Акціонерним товариством «Кредобанк» № CL -336160 від 04 жовтня 2021 року у розмірі 140 809,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 816,19 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повний текст складено 16 березня 2026 року.