ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 209/2647/21

провадження № 61-6307св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.,

суддів: Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Шевченко Антон Олександрович, на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 01 листопада 2023 року в складі судді Шендрика К. Л., додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024 року в складі колегії суддів: Никифоряка Л. П.,

Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного

з АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору від 12 березня 2008 року

№ DZL0GI, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 157 500, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення

12 березня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

12 березня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № DZLOGI, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку квартиру

АДРЕСА_1 (після зміни

назви - м. Кам`янське) Дніпропетровської області. Майно належить

ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування. Сторони визначили вартість предмета іпотеки у розмірі 210 000,00 грн.

Відповідач за вказаним кредитним договором своїх зобов`язань не виконала, унаслідок чого, станом на 07 червня 2021 року, утворилась заборгованість

у розмірі 1 545 098,71 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 117 335,02 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом -

290 671,37 грн; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 1 137 092,32 грн.

З урахуванням викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (після зміни

назви - м. Кам`янське) Дніпропетровської області, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 березня 2008 року

у розмірі 1 545 098,71 грн, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах, а також виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року у задоволенні позову

АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після подання у березні

2009 року до суду першого позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення рішення Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська від 22 вересня 2016 року у справі № 409/69/12 про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення, банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором з 12 березня 2023 року на 11 березня 2009 року. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» звертаючись у липні 2021 року до суду з цим позовом, пропустило позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року стягнуто

з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 06 листопада 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 вересня 2016 року у справі

№ 409/69/12 у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Державна іпотечна установа, ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Отже, банк при поданні у березні 2009 року вищевказаного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором з 12 березня 2023 року на 11 березня 2009 року.

Таким чином, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що банк звернувся з цим позовом у липні 2021 року з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

АТ КБ «ПриватБанк» вказувало про необхідність обчислення позовної давності з 05 лютого 2019 року, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року у справі № 209/2599/17, яким позов представника ОСОБА_1 - Ворона А. І. задоволено. Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності

№ 17108593, вчинений 22 жовтня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу

Бондар І. М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 жовтня 2016 року, індексний номер 32062667 про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , АТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність зазначених доводів банку, оскільки вперше банком було подано позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки 11 березня 2009 року, у задоволенні якої було відмовлено рішенням Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська від 22 вересня 2016 року у справі № 409/69/12.

Проте з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся лише 16 липня 2021 року, тобто майже через 5 років після відмови

у задоволенні вищевказаного первісного позову.

Апеляційний суд зазначив, що застосування банком позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі положень статті 37 Закону України «Про іпотеку», у період з 26 жовтня 2016 року по 05 лютого 2019 року не впливає на зупинення/переривання позовної давності для подання відповідного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, просить оскаржувані судові рішення участині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у цій частині;скасувати додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року та відмовити у задоволенні заяви про стягнення з позивача судових витрат.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2024 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 06 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 23 січня 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 28 березня 2018 року

у справі № 444/9519/12, у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16, у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 203/4947/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі

№ 450/18/15-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 759/17465/18, від 04 серпня 2021 року у справі № 715/1402/19, від 04 серпня 2021 року у справі

№ 727/7578/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовну давність необхідно обчислювати з моменту направлення банком вимоги про дострокове погашення всієї суми кредиту, тобто з 07 травня 2014 року, а саме з часу

коли АТ КБ «ПриватБанк» уточнив свої позовні вимоги у справі № 409/69/12 і просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок дострокового погашення всієї суми кредиту у розмірі 778 517,60 грн.

Оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська

від 22 вересня 2016 року у справі № 409/69/12 було відмовлено банку у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому

26 жовтня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі рішення приватного нотаріуса індексний номер 32062667.

Разом з тим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року у справі № 209/2599/17, яке набрало законної сили 05 лютого 2019 року, було визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності за банком на предмет іпотеки, яка здійснена на підставі вищевказаного рішення приватного нотаріуса від 26 жовтня 2016 року індексний номер 32062667.

Таким чином, у період з 26 жовтня 2016 року до 05 листопада 2019 року право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк», унаслідок чого у банку були відсутні правові підстави для подання до суду позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, перебіг позовної давності для банку розпочався з 05 листопада

2019 року, тобто з дати набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року у справі № 209/2599/17 про скасування державної реєстрації

за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої

статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1

частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

12 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотечного кредиту № DZL0GI, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 157 500,00 грн для поліпшення якості нерухомого майна, а саме квартири

АДРЕСА_2 , а позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі

15 %, строком до 12 березня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

12 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № DZLOGI, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру

АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування. Сторони визначили вартість предмета іпотеки у розмірі 210 000,00 грн.

11 березня 2009 року банк вперше звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 вересня 2016 року у справі № 409/69/12 відмовлено у задоволенні позовних вимог

АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державна іпотечна установа, ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

26 жовтня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а саме рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 26 жовтня

2016 року індексний номер 32062667 здійснено державну реєстрацію права власності АТ КБ «ПриватБанк» на квартиру

АДРЕСА_2 (до зміни назви - м. Дніпродзержинськ) Дніпропетровської області.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року у справі № 209/2599/17, яке набрало законної сили 05 листопада 2019 року,позов представника

ОСОБА_1 - Ворона А. І. задоволено. Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 17108593, вчинений 22 жовтня 2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 жовтня 2016 року, індексний номер 32062667 про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 ,

АТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 грудня 2020 року у справі № 07122020 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» cуму заборгованості за кредитним договором від 12 березня 2008 року

№ DZL0GI у розмірі 119 846,77 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

02 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ворон А. І. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову

АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з пропуском позовної давності.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною першоюстатті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Водночас за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

У силу статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане

у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 зазначено про те, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності за позовом про стягнення заборгованості та не зумовлює початок її перебігу. Вчинення виконавчого напису нотаріуса/визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню саме по собі не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права має усвідомлювати й наслідки такого порушення.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що після первісного подання у березні 2009 року до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення рішення Дніпровським районним судом

м. Дніпродзержинська від 22 вересня 2016 року у справі № 409/69/12 про відмову у задоволенні цього позову про звернення стягнення,

АТ КБ «ПриватБанк» фактично змінило строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором з 12 березня 2023 року на 11 березня 2009 року.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що банком при зверненні у липні 2021 року до суду з цим позовом було пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем.

Посилання банку у касаційні скарзі на те, що перебіг позовної давності для банку розпочався з 05 листопада 2019 року, з дати набрання законної

сили рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2018 року у справі № 209/2599/17 про скасування державної реєстрації за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне нерухоме майно, на увагу не заслуговують, оскільки банк, як стягувач, самостійно обрав шлях захисту своїх прав у позасудовому порядку, тому мав розуміти ризикипов`язані, у тому числі із пропуском позовної давності.

Разом з тим скасування судом державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком, яка вчинена у позасудовому порядку, не впливає на перебіг позовної давності у справі за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та не може свідчити про переривання такого строку.

Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав, що існують підстави для відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року

у справі № 450/18/15, від 09 червня 2021 року у справі № 759/17465/18, на які є посилання у касаційній скарзі як підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Посилання заявника на інші правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не впливають на правильність вирішення судами спору, оскільки вони є нерелевантними до питання пропуску строку позовної давності та визначення поважності причин пропуску цього строку.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів

(постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц).

Щодо оскарження додаткового рішення Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року.

06 листопада 2023 року до суду першої інстанції надійшла заява

від представника ОСОБА_1 , адвоката Ворона А. І., у якій він просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат у справі № 209/2647/21, шляхом стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до договору б/н про надання юридичної допомоги адвокатом від 04 травня 2020 року у розмірі

20 000,00 грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року стягнено

з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить суд касаційної інстанції скасувати додаткове рішення Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року та відмовити у задоволенні заяви про стягнення з позивача судових витрат.

Касаційна скарга у частині оскарження додаткового рішення мотивована тим, що оскільки судом першої інстанції було прийнято незаконне судове рішення щодо відмови АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог по суті, скасування вказаного рішення є безумовною підставою для скасування додаткового рішення.

Таким чином, заявник не оскаржує розмір стягнених на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, не зазначає про порушення судом норм процесуального права під час вирішення питання щодо відшкодування вказаних витрат, а лише вказує, що додаткове рішення повинно бути скасоване разом з рішенням суду першої інстанції по суті позовних вимог.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власності ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено

у частині першій статті 137 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України ).

Судом встановлено, що витрати ОСОБА_1 на професійну правову допомогу, становлять 20 000,00 грн, що підтверджується належними доказами, а саме актом приймання-передачі послуг від 06 листопада 2023 року

до договору б/н про надання юридичної допомоги адвокатом від 04 травня 2020 року, протоколом погодження адвокатського гонорару та квитанцією

№ 06-11 від 06 листопада 2023 року про оплату послуг.

Дослідивши заяву та додані до неї докази, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керуючись статтями 137, 141 ЦПК України дійшов правильного висновку, що заява представника ОСОБА_1 - адвоката Ворона А. І. підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Шевченко Антон Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська