УХВАЛА

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 213/3193/25

провадження № 61-2954ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Ступак О. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року, додаткове рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про нарахування та стягнення заробітної плати, визнання незаконним та скасування наказу про зменшення заробітної плати, зобов`язання поновити попередні умови праці,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

визнати незаконними і скасувати накази Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» від 08 жовтня 2024 року № 835 від 08 жовтня 2024 року «Щодо визначення графіків зайнятості персоналу у жовтні 2024 року» та від 25 листопада 2024 року № 949 «Щодо встановлення графіків виходів на роботу (графіків змінності) персоналу на грудень 2024 року»;

зобов`язати відповідача поновити позивачці попередні умови оплати праці; нарахувати та виплатити різницю в заробітній платі, що існувала до зміни умов оплати праці, в розмірі 6 889,21 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року, з врахуванням додаткового рішення цього ж суду від 12 грудня 2025 року, в задоволені позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року, з врахуванням додаткової постанови від 05 березня 2026 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 грудня 2025 року, залишено без змін, здійснено розподіл судових витрат.

У березні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року, додаткове рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2024 року.

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом позову в цій справі є: визнання незаконними і скасування наказів роботодавця щодо зміни умов праці; зобов`язання відповідача поновити попередні умови оплати праці, а саме нарахувати та виплати різницю в заробітній платі в розмірі 6 889,21 грн.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Ураховуючи наведене, справа є незначної складності та з ціною позову, яка не перевищує трьох розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб

(6 889,21 / 3 328,00), та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 та пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Отже, рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року, додаткове рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2024 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадок, передбачений підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у справах незначної складності та з ціною позову, яка не перевищує трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявниці.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, з урахуванням сталої судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, на яку посилається заявниця, нею не обґрунтовано.

Довід касаційної скарги, що роботодавець застосував, а суди попередніх інстанцій безпідставно підтримали незаконність конструкції трудових правовідносин, коли одночасно на підприємстві запроваджено простій та змінено оплати праці працівника, Верховний Суд відхиляє, оскільки, відповідно до змісту судових рішень попередніх інстанцій судами встановлено виведення у простій лише частини персоналу підприємства згідно списків, при цьому, доказів оголошення простою позивачці судами не встановлено.

Отже вказаний довід, в переважній більшості стосується переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Крім того, аналіз судових рішень у справі та наведені заявницею у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявниці.

Переглядаючи справи в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

З урахуванням наведеного, оскільки заявниця подала касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності та з ціною позову, яка не перевищує трьох розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року, додаткове рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про нарахування та стягнення заробітної плати, визнання незаконним та скасування наказу про зменшення заробітної плати, зобов`язання поновити попередні умови праці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявниці.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Ступак