Номер провадження: 22-ц/813/2738/26
Справа № 504/2935/23
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Доброславського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення опіки та призначення опікуна, заінтересована особа Орган опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Комінтернівського районного суду Одеської області про призначення опікуна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який приходиться родичем заявнику.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є людиною з інвалідністю 2 групи безстроково. ОСОБА_4 рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.08.2009 року № 2-о-61/09 визнаний недієздатним.

За рішенням від 22.06.2023 року органу опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської області визначено доцільним призначити ОСОБА_3 опікуном над ОСОБА_4 . Весь час після смерті батьків ОСОБА_4 за ним доглядала його сестра (матір ОСОБА_3 ) ОСОБА_5 . Однак, після того як вона отримала інвалідність та сама потребує сторонньої допомоги, за ОСОБА_4 фактично здійснює догляд заявник.

Рішенням Доброславського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 рокузаяву ОСОБА_3 за участі заінтересованої особи Органу опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, про встановлення опіки та призначення опікуна, - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_6 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Доброславського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про встановлення опіки та призначення опікуна задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що рішенням Виконавчого комітету Визирської сільської ради Одеського району Одеської області №110 від 22.06.2023 року було затверджено подання щодо доцільності призначення ОСОБА_3 опікуном громадянина ОСОБА_4 . Незважаючи на наявність такого офіційного висновку органу опіки та піклування, суд дійшов помилкових висновків, які не ґрунтуються на вимогах закону та принципах справедливості. Зокрема, суд безпідставно послався на те, що заявник працює в ДТЕК, проживаєм з матір`ю, яка має інвалідність II групи, та зі своєю сім`єю і це є перепоною бути опікуном ОСОБА_4 . Також суд вказав, що ОСОБА_4 , як особа з інвалідністю II групи, яка має хронічний стійкий психічний розлад, визнаний недієздатним та потребує постійного стороннього догляду, нібито не може отримувати необхідну допомогу від заявника. Водночас суд дійшов до не обґрунтованого висновку, що саме матір заявника, яка, навпаки, має інвалідність II групи, може здійснювати опіку над недієздатним. Такі висновки суду є нелогічними, суперечливими та не підтверджені жодними належними доказами.

Щодо рідної сестри підопічного - ОСОБА_7 , яку суд першої інстанції необгрунтовано розглядав як потенційного опікуна заявник пояснив, що вона не цікавиться станом і життям дядька, не має бажання бути його опікуном, проживає в іншій місцевості та має проблеми зі здоров`ям, що унеможливлює здійснення належного догляду.

Наявні у справі письмові докази повністю підтверджують можливість ОСОБА_3 виконувати обов`язки опікуна над недієздатним дядьком. Обмежень, встановлених приписами ст. 63 ЦК Українита п. 3.2 Правил опіки та піклування, які можуть бути перешкодою для призначення ОСОБА_3 опікуном недієздатної особи, не має.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 24.02.2026 року на 14:30 год. заінтересована особа Орган опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської областіявку свого представника не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив та заяв про відкладення судового засідання не подавав.

Присутні у судовому засіданні заявник ОСОБА_3 та його представник адвокат Сокол Т.В. не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 20.01.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за зміст. висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення опіки та призначення опікуна суд першої інстанції виходив з того, щодоводи заявника про те, що його матір - ОСОБА_5 має інвалідність ІІ групи не виключають можливості здійснення нею опіки над ОСОБА_4 . Крім того, у ОСОБА_4 є ще одна сестра, можливість якої бути опікуном над братом слід перевірити органу опіки. Доводи про те, що опіку слід призначити над ОСОБА_4 для оформлення його частки у спадщині після померлої бабусі є безпідставними, оскільки таких доводів в заяві заявник не вказував.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю 2 групи безстроково (а. с. 7), виявляє хронічний, стійкий психічний розлад і потребує постійної сторонньої допомоги.

Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом 1 чи 2 групим внаслідок психічного розладу № 29 від 13.09.2023 року ОСОБА_4 , 1976 року народження, проживає разом з ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 потребує постійного стороннього догляду (а. с. 19).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.08.2009 року № 2-о-61/09 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний недієздатним (а. с. 9).

Зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 21.09.1976 року батьками ОСОБА_4 вказано ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_9 (а. с. 8).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 11.01.1977 року батьками ОСОБА_10 зазначено у графі батько - відсутні відомості, мати ОСОБА_9 (а. с. 31).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію щлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя вбачається, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коиінтернівського ранного управління юстиції Одеської області 26 вересня 1981 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , номер актового запису 52, після шлюбу прізвище дружини ОСОБА_12 (а. с. 29).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 10.08.1985 року батьками ОСОБА_3 є батько ОСОБА_11 та мати ОСОБА_5 (а. с. 14).

Орган опіки та піклування перевірив можливість заявника здійснювати повноваження опікуна та вважав за доцільне у судовому порядку призначити його опікуном дядька, про що подав до виконачого комітету Визирської сілької ради Одеського району Одеської області відповідне подання (а. с. 13).

Рішенням виконачого комітету Визирської сілької ради Одеського району Одеської області № 110 від 22.06.2023 року затверджено подання щодо доцільності призначення громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном над недієздатною особою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Частиною першою статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування або за місцем проживання опікуна чи піклувальника (стаття 62 ЦК України).

Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.

Відповідно до пункту 3.2 Правил опіки та піклування опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину.

Перелік документів, за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна, визначений у пункті 3.3 Правил опіки та піклування, серед яких, зокрема: акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника); довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку; акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про можливість виконувати опікунські обов`язки; довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки.

Отже, обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Такийвисновок викладений в постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 28 лютого 2024 року в справі № 372/3474/21 (провадження № 61-16349св23).

У постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року в справі № 753/1905/22 (провадження № 61-8758св23) зроблено висновок про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогамиЦПК України. Під час внесення подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

При цьому подання органу опіки та піклування повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Опікун призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників (частини четверта-п`ята статті 63 ЦК).

Важливою складовою сімейного життя є право жити разом, щоб сімейні стосунки могли нормально розвиватись, а члени сім`ї могли спілкуватись одне з одним. Поняття сімейного життя є автономним. Відповідь на питання, існує чи ні сімейне життя, залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків та стосунків.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Сімейний кодекс України регулює зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини, між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком, між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Водночас, Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням (стаття 2 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Як установлено у справі ОСОБА_4 , який визнаний судом недієздатним та потребує опіки, є рідний дядько заявника.

Орган опіки та піклування перевірив можливість заявника здійснювати повноваження опікуна та вважав за доцільне у судовому порядку призначити його опікуном дядька, про що подав до виконачого комітету Визирської сілької ради Одеського району Одеської області відповідне подання.

Рішенням виконачого комітету Визирської сілької ради Одеського району Одеської області № 110 від 22.06.2023 року затверджено подання щодо доцільності призначення громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном над недієздатною особою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дійшовши висновку про те, що подання органу опіки та піклування не містить належної мотивації, суд першої інстанції не обґрунтував та не зазначив, які саме питання повинен був з`ясувати, але не з`ясував орган опіки та піклування під час перевірки можливості особи, яка перебуває у родинних відносинах з підопічним, здійснювати повноваження опікуна.

Суд першої інстанції, пославшись на те, що опіку над недієздатним ОСОБА_4 можуть здійснювати інші члени сім`ї, зокрема його рідна сестра ОСОБА_5 , належним чином не перевірив інформацію щодо віку сестри, її стану здоров`я, можливість здійснювати опіку над недієздатним братом, а також наявність бажання здійснювати таку опіку, тоді, як матеріали справи містять копію Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 02.09.2025 року, згідно якого ОСОБА_5 встановлено безстроково 2 групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням.

Крім того, відповідно до рішення ЛКК протокол № 350 від 19 червня 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за станом здоров`я потребує стороннього догляду.

Між тим, у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 про залишення заяви про встановлення опіки та призначення опікуна без розгляду, оскільки на початку червня 2023 року у результаті падіння остання зламала ліве стегно та наразі сама потребує лікування та стороннього догляду, що унеможливлює піклування за недієздатним братом.

Посилаючись на можливість рідної сестри недієздатного - ОСОБА_7 виконувати обов`язки опікуна, суд першої інстанції не зазначив, якими доказами це підтверджується, не перевірив, інформацію щодо віку ОСОБА_7 , її мешкання разом з недієздатним, та чи зверталася вона з письмовою заявою до органу опіки та піклування про призначення її опікуном брата, адже за змістом статті 63 ЦК України особа може бути призначена опікуном лише за її письмовою заявою, а також наявність законодавчого обов`язку здійснювати таку опіку над повнолітнім недієздатним братом, який не є членом сім`ї ОСОБА_7 .

Разом з тим, як зазначає заявник, сестра ОСОБА_4 - ОСОБА_7 не цікавиться станом і життям дядька, не має бажання бути його опікуном, проживає в іншій місцевості та має проблеми зі здоров`ям, що унеможливлює здійснення належного догляду.

При цьому наданими заявником доказами доведена його спроможність у повному обсязі здійснювати належний догляд над недієздатним дядьком ОСОБА_4 з яким він та матір заявника ОСОБА_5 проживають разом багато років і за яким опіка заявником фактично вже здійснюється не один рік.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно наявних у матеріалах справи документів ОСОБА_3 не притягувався до кримінальної відповідальності, немає не знятої чи непогашеної судимості та не перебуває у розшуку. Характеризується позитивно, за станом здоров`я може бути опікуном (а. с. 22, 23).

Крім того, колегія суддів враховує, що у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявник ОСОБА_3 підтвердив своє щире бажання бути опікуном свого недієздатного дядька, який страждає на психічні розлади та поводиться, як п`ятирічна дитина. Заявник пояснив, що вони проживають разом з 2007 року, фактично дядько перебуває на його утриманні, проте через відсутність статусу опікуна заявник не має можливості отримувати пенсію дядька та вирішувати інші юридично значимі питання в його інтересах. Разом з тим, ОСОБА_3 щороку супроводжує дядька до лікарні для проходження обстежень.

Статтею 64 ЦК України визначено виключний перелік обставин, за яких особа не може бути призначена опікуном чи піклувальником. Згідно з положеннями цієї статті, опікуном або піклувальником не може бути фізична особа, яка позбавлена батьківських прав або ж якщо поведінка та інтереси такої особи суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування.

У зв`язку з повномасштабною збройною агресією російської федерації з 24 лютого 2022 року указом Президента в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неоднаразово продовжено.

Відповідно до п. п. 10 п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані опікун особи, визнаної судом недієздатною.

В силу абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок, що призначення особи опікуном може бути підставою для подальшого отримання відстрочки чи звільнення з військової служби.

При цьому, норми Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не містять положень щодо заборони призначати опікунами осіб чоловічої статі призивного віку.

Разом з тим, скаржником до матеріалів справи долучено повідомлення про бронування військовозобов`язаного ОСОБА_3 , який працює у ТОВ «КЕМ ПІВДЕНЬ» на посаді електромонтажник силових мереж та електроустаткування, згідно якого йому надано вістрочку від призову на війковому службу під час мобілізації строком на 12 місяців до 24.11.2026 року, а також роздруківку із системи Резерв+ з якої вбачається дійсне бронювання військовозобов`язаного ОСОБА_3 до 24.11.2026 року.

Тобто, на час звернення до суду із заявою про встановлення опіки та призначення опікуна, у ОСОБА_3 були наявні підстави щодо отримання відстрочки від мобілізації на особливий період, згідно ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а тому не можна вважати, що останній виявив бажаня бути опікуном недієздатної особи задля уникнення мобілізації під час воєнного стану.

При розгляді справи судом не встановлено обставин, які вказують на те, що поведінка ОСОБА_3 , який виявив бажання бути опікуном, суперечить інтересам недієздатного ОСОБА_4 .

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам у цілому, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення або зміни рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії").

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про встановлення опіки та призначення опікуна.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Доброславського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_3 , за участі заінтересованої особи Органу опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, про встановлення опіки та призначення опікуна задовольнити.

Призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , опікуном над недієздатним ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 13.03.2026 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова