Справа № 331/6347/24
Провадження № 2-п/331/3/2026
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року місто Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого-судді Антоненко М.В.,

за участю секретаря Мироненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі в режимі відеоконференцзв`язку заяву ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Латипова Анастасія Олегівна про перегляд заочного рішення суду від 10.07.2025 року по цивільній справі № 331/6347/24 за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу,-

В С Т А Н О В И В :

09.10.2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Латипова Анастасія Олегівна звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду від 10.07.2025 року по цивільній справі № 331/6347/24 за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу.

В обґрунтування заяви зазначено, що 10 липня 2025 року Олександрівським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено заочне рішення у справі № 331/6347/24 за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , треті особи: Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та їх повернення законному користувачу.

Зазначає, що відповідач не була присутня у судовому засіданні, внаслідок чого суд розглянув справу у заочному порядку. Копію заочного рішення було отримано 6 серпня 2025 року. 04 вересня 2025 року представник відповідача подав апеляційну скаргу безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

З метою недопущення пропуску процесуальних строків і збереження права на апеляційне оскарження представником відповідача було подано апеляційну скаргу безпосередньо до апеляційного суду. Такий процесуальний крок обрано з урахуванням правової позиції, сформульованої Великою Палатою Верховного Суду 09.11.2021 у справі №214/5505/16 (провадження №14-74цс21).

Після отримання 01.10.2025 ухвали Запорізького апеляційного суду у справі №214/5505/16 про повернення апеляційної скарги у зв`язку з необхідністю попереднього звернення за статтями 284287 ЦПК України, сторона невідкладно привела свої дії у відповідність до актуальної позиції Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №756/11081/20, подавши цю заяву про перегляд заочного рішення разом із клопотанням про поновлення строку.

Вважає, що така послідовність дій свідчить про добросовісність та спрямованість на ефективну реалізацію права на судовий захист без зволікань.

Зазначає, що Відповідач є особою похилого віку, проживає у місті Запоріжжі, регіоні, який від початку повномасштабного вторгнення перебуває під регулярними обстрілами, що об`єктивно ускладнює своєчасне отримання кореспонденції та реагування на процесуальні дії. В умовах воєнного стану, частих повітряних тривог, перебоїв у транспортному сполученні та електропостачанні, а також обмеженої роботи державних установ вона була позбавлена реальної можливості своєчасно зреагувати на судовий процес та забезпечити особисту участь у засіданні.

Крім того, через вік і стан здоров`я відповідачка не мала достатніх знань у сфері процесуального права для самостійного захисту своїх прав без професійного представника, що зумовило ненавмисне порушення процесуальних строків.

Відповідно до частини третьої статті 126 Цивільного процесуального кодексу України, процесуальні документи, подані після закінчення встановлених строків, можуть бути прийняті судом у разі визнання причин їх пропуску поважними.

Також згідно з частинами третьою та четвертою статті 284 ЦПК України, строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений у разі його пропуску з поважних причин, а суд має право визнати такі причини обґрунтованими.

Відповідно до статті 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання з поважних причин, а докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Просить суд врахувати наведені обставини як об`єктивні та поважні причини неявки відповідачки у судове засідання, які перешкодили їй своєчасно реалізувати свої процесуальні права, а також визнати підстави для поновлення строку на подання заяви такими, що відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, відповідно до статті 127 ЦПК України, просить поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Рішенням Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2025 у справі № 331/6347/24 за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Міністерства оборони України, Квартирноексплуатаційного відділу м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу, позовні вимоги було задоволено в повному обсязі. Вирішено визнати недійсними державні акти серії ЯЛ за №№ 129531, 129530, 458130, 129532, 129534, 129535, 129527, 129533, 458131, 458129, 129529, 129528, 129536 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 1,3 га, що розташована на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області, які видані ОСОБА_1 ; зобов`язати гр. ОСОБА_1 повернути земельні ділянки (кадастровий номер: :02:007:0138,:02:007:0071, :02:007:0077, :02:007:0111, :02:007:0112, :02:007:0098, :02:007:0064, :02:007:0123, :02:007:0113, :02:007:0082, :02:007:0054, :02:007:0078, :02:007:0079) загальною площею 1,3 га, які розташовані на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області, законному землекористувачу - квартирно-експлуатаційному відділу м. Запоріжжя (код ЄДР 07809992).

Зазначає, що із зазначеним рішенням сторона відповідача не погоджується, вважає дане заочне рішення таким, що підлягає скасуванню, виходячи з нижченаведеного. Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився у судове засідання з поважних причин і подані ним докази мають істотне значення для правильного вирішення справи.

На підтвердження позиції у справі сторона відповідача має у своєму розпорядженні письмові докази, які не були досліджені судом першої інстанції через відсутність відповідача під час розгляду, та які можуть істотно вплинути на правильність вирішення спору по суті.

Так, у власності ОСОБА_1 перебували земельні ділянки площею 1, 3 га, розташовані на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області (кадастрові №№ :02:007:0054, :02:007:0064, :02:007:0071, :02:007:0077, :02:007:0078, :02:007:0079, :02:007:0082, :02:007:0098, :02:007:0111, :02:007:0112, :02:007:0113, :02:007:0123, :02:007:0138).

Вказані земельні ділянки ОСОБА_1 набула у власність на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок: № 1962 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_2 № 1965 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_3 № 1968 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_4 № 1971 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_5 № 1974 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_6 № 1977 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_7 № 1980 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_8 № 1983 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_9 № 1986 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_10 № 1989 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_11 № 3028 від 07.10.2010, укладеного з ОСОБА_12 № 3031 від 07.10.2010, укладеного з ОСОБА_13 № 3034 від 07.10.2010, укладеного з ОСОБА_14 .

Так, з метою належного оформлення права власності на земельні ділянки ОСОБА_1 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ за №№ 129531, 129530, 458130, 129532, 129534, 129535, 129527, 129533, 458131, 458129, 129529, 129528, 129536, які були зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю.

Як зазначено в матеріалах справи, зокрема в Заочному Рішенні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2025 у справі № 331/6347/24, Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 19.02.1962 № 204- 0.029 Мелітопольській КЕЧ було надано у постійне користування 20 га землі в с. Луначарське для будівництва військового містечка № НОМЕР_1 . У 1978 р. видано державний акт серії «Б» № 012141, яким закріплено зазначену ділянку у безстрокове користування.

У 1995 р. рішенням Луначарської сільради 7,6 га передано заводу «Южгідромаш» для садівничого товариства. У 2003 р. Мелітопольську КЕЧ розформовано, правонаступником визначено КЕВ м. Запоріжжя, яка прийняла на облік ділянку військового містечка № НОМЕР_1 площею 12,4 га.

03.02.2006 ДП «Укроборонсервіс» продало ТОВ «Будресурси» будівлі та споруди військового містечка. Новий власник 17.07.2006 звернувся до Бердянської РДА з клопотанням про відведення землі під дачне будівництво. На підставі цього та листа командира військової частини НОМЕР_2 від 28.07.2006 Бердянська РДА протягом 20062008 рр. ухвалила низку розпоряджень (№ 543 від 12.09.2006, № 532 від 02.08.2007, № 345 від 16.05.2008), якими землі оборони переведено до запасу/рекреаційних та безоплатно передано у власність 90 громадянам (по 0,10 га).

На виконання розпорядження голови Бердянської РДА від 02.08.2007 № 532 державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 0,10 га кожному отримали громадяни: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

На виконання вказаного розпорядження голови Бердянської РДА вищевказані особи отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.

Як було зазначено вище вказані земельні ділянки перейшли у власність ОСОБА_1 на законних підставах за договорами купівлі-продажу земельних ділянок.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Відповідна правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 10.10.2012 справа № 6-117цс12, 16.09.2015 справа № 6-1203цс15.

Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати (стаття 390 ЦК України).

Водночас, статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Так, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельних ділянок, оскільки набула їх на підставі відплатних договорів купівлі-продажу та навіть не могла припустити можливості, що набуває у власність земельні ділянки у фізичних осіб, які нібито набули їх у власність з порушенням вимог закону.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25.11.2014 по справі № 908/3717/14 задоволено позов заступника Запорізького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області № 543 від 12.09.2006 «Про передачу земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою».

За результатами розгляду справи № 908/3717/14 Господарський суд встановив, що розпорядження Бердянської РДА № 543 від 12.09.2006 «Про передачу земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою» прийнято на підставі листа командира військової частини НОМЕР_2 про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою військового містечка № 9 № 867 від 28.07.2006, листа ТОВ «Будресурси» та матеріалів погодження місця розташування земельної ділянки. Документ сформований в системі «Електронний суд» 09.10.2025 7 Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.12.2015 у справі № 908/267/15-г визнано незаконними та скасовано розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області № 532 від 02.08.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок» та № 345 від 16.05.2008 «Про внесення змін та доповнень до розпорядження голови районної державної адміністрації від 02.08.2007 № 532».

Дослідивши обставини справи судом встановлено, що розпорядження голови Бердянської РДА суперечать вимогам законодавства, що є підставою для визнання їх незаконними та скасування.

Суд вказує, що приймаючи оскаржувані розпорядження Бердянською РДА не враховано приписи статей 116, 142 Земельного кодексу України та п. 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями», затвердженого наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 р., відповідно до яких існує певний, передбачений законодавством порядок припинення права постійного користування землями оборони у зв`язку з добровільною відмовою від них землекористувача.

Отже, при прийнятті оскаржуваних розпоряджень Бердянська РДА перевищила межі наданих їй повноважень, що полягає у розпорядженні земельною ділянкою військового містечка № НОМЕР_1 площею 9,88 га всупереч вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч.4 п. в 84, ч. ч. 1, 5 ст. 116, ст. 141, ч. 3 ст. 142 Земельного кодексу України, ст. 317 Цивільного кодексу України, ст. 137 Господарського кодексу України, ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пунктів 44, 45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Жодним чином ні Конституція України, ні інші нормативні акти не покладають на особу обов`язок перевіряти законність рішень чи дій органів державної влади чи місцевого самоврядування, правомірність яких презюмується у Конституції України.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Споживач послуг органу місцевого самоврядування обґрунтовано презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.

У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

У справі «Стретч проти Сполученого королівства» ЄСПЛ встановив, що оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Висновок, наведений у вказаному рішенні, полягає у тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі 48/340).

Отже ризики пов`язані з помилками або незаконними діями державних органів, не можуть перекладатися на приватних осіб.

У рішенні від 10.07.2025 у справі № 331/6347/24, суд дійшов висновку, що оскільки розпорядження Бердянської РДА скасовані господарськими судами у 20142015, Відповідач нібито не набула права власності на земельні ділянки, а є лише незаконним користувачем.

Як уже зазначалося вище, незаконність вибуття земель оборони була прямо зумовлена протиправними діями Бердянської районної державної адміністрації, яка перевищила свої повноваження та прийняла розпорядження, що згодом були визнані судами незаконними. Відповідач не брав участі у прийнятті цих рішень і жодним чином не міг вплинути на їхню законність.

Зазначає, що разом з тим, суд першої інстанції, не враховуючи вказані обставини, фактично поклав на добросовісного набувача тягар негативних наслідків неправомірних дій органу влади. Такий підхід суперечить фундаментальному принципу пропорційності та справедливого балансу, закріпленому у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважає, що ОСОБА_1 не могла і не повинна була передбачати наявність ризику того, що право користування нею земельними ділянками може бути припиненим за рішенням суду, оскільки існували певні гарантії, це перш за все законність вчинених нею правочинів, щодо набуття права власності на земельні ділянки та наявність рішень Бердянської РДА, які були чинними на момент укладення нею правочинів, щодо земельних ділянок.

З огляду на статтю 328 ЦК України, право власності набуте на підставі чинних правовстановлюючих документів є правомірним, доки інше не встановлено судом. Відповідач діяв добросовісно, сплатив кошти за договором купівлі-продажу та не міг передбачити, що у майбутньому рішення органу влади буде скасоване.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що особи, які набули право власності на земельні ділянки на підставі рішень Бердянської РДА, нібито не набули цього права, оскільки відповідні розпорядження були згодом скасовані господарськими судами.

Проте, жоден добросовісний набувач, не міг передбачити, що лише у 2014 році ці розпорядження будуть скасовані господарським судом.

Покладати на добросовісних набувачів негативні наслідки майбутнього судового скасування актів органу влади означає фактично зворотну дію судових рішень у часі та порушує принцип правової визначеності.

Отже, в даній справі слід врахувати, що першопричиною ситуації, яка склалась є саме неправомірні та незаконні дії саме державних органів та її посадовців, а саме Позивачів, що підтверджується наступним.

Керівництвом КЕВ було направлено лист начальнику Південнотериторіального управління полковнику ОСОБА_16 , який погоджував питання з Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України на що було отримано відповідь-погодження, що підтверджується листом № 303/22/1/195 від 26.03.2006 внутрішнього листування начальника Південно-територіального управління полковника ОСОБА_16 адресованого начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗС України генерал-майору ОСОБА_17 про клопотання надання дозволу на вилучення земельної ділянки із земель оборони для подальшої передачі через місцеві органи влади.

Згодом командир військової частини НОМЕР_2 полковник ОСОБА_18 звернувся до Бердянської районної державної адміністрації з листом № 867 від 28.07.2006 щодо не заперечення стосовно передачі земельної ділянки до земель запасу місцевих органів влади, для подальшої зміни цільового призначення. А в подальшому Бердянська районна адміністрація винесла низку розпоряджень про передачу цих земельних ділянок фізичним особам в розмірі 9га, як описано вище. Крім того, згідно відповіді Заступника Міністра Оборони України Бойка Голові Бердянської районної ради від 07.11.2006 року зазначено, що «опрацьовано звернення Бердянської районної ради щодо вирішення питання безкоштовної передачі фондів колишнього військового містечка № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) відповідно до вимог чинного законодавства реалізовані через Державну компанію з експорту та імпорту продукції послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт».

Тобто заступник Міністра Оборони України у 2006 році не заперечував проти передачі земельної ділянки до земель запасу, а в подальшому фізичним особам (копії зазначених доказів додаються). При цьому, ні ОСОБА_19 , який не заперечував проти передачі до земель запасу територій військового містечка № НОМЕР_1 , ні заступник МОУ, який не вислови жодних заперечень голові Бердянської районної ради не понесли жодної відповідальності. Ні працівники МОУ та Запорізького КЕВ, які уповноважені на звернення з позовами щодо захисту інтересів, також не понесли жодної відповідальності.

Фактично, якщо і стверджувати про те, що вказані спірні земельні ділянки вибули з володіння держави, як власника, поза її волею, то таке вибуття відбулось внаслідок неправомірних дій самих же державних органів та їх посадових осіб. В той час як фізичні особи жодних дій, щодо вибуття вказаних земельних ділянок із власності держави не вчиняли.

На підставі наведеного вважає, що витребування спірних земельних ділянок у добросовісного набувача ОСОБА_1 , що має наслідком позбавлення її права власності, свідчитиме про покладення на неї надмірного індивідуального тягаря і що публічний інтерес не є для цього достатнім виправданням.

Перекладення відповідальності за незаконні рішення державного органу на особу, яка діяла правомірно і добросовісно, є невиправданим обмеженням права власності та суперечить стандартам належного урядування. Висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача права власності на підставі «незаконних актів» не узгоджується з Конституцією України, практикою ЄСПЛ та усталеною позицією Верховного Суду.

Крім того зазначає, що у ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Зазначає, що при цьому прокурор дізнався про порушення вказаних у позові прав з моменту ухвалення рішення Господарського суду Запорізької області від 25 листопада 2014 року у справі № 908/3717/14, яке набрало законної сили 03 квітня 2015 року, яким було задоволено позов прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Бердянської РДА від 12 вересня 2006 року № 543 «Про передачу земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою». З цього моменту прокурор мав трирічний строк на звернення з вимогами про визнання актів недійсними. Подання позову у жовтні 2024 року виходить за межі цього строку.

Вважає, що позовна вимога про визнання державних актів недійсними подана поза межами строку позовної давності, та задоволенню не підлягає.

Крім того, зазначаємо, що Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2824цс15 сформулював правову позицію у постанові від 20.04.2016, згідно з якою роз`яснив, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Аналогічну правову позицію висловив ВСУ під час розгляду цивільної справи № 6- 319цс15 від 01.07.2015р.

Однак, прокуратура просить визнати недійсними державні акти на право власності на землю ОСОБА_1 , а не первісних набувачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . Державні акти на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 отримала не на підставі скасованих судом розпоряджень Бердянської районної адміністрації, а на підставі цивільно-правових договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які є чинними та не визнані судом недійсними.

Крім того, варто врахувати позицію Верховного Суду України викладену в узагальненнях практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008: якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 06.06.2019 у справі № 522/3031/15-ц.

А тому ефективним способом захисту було б заявлення вимоги про скасування державних актів на землю, що були видані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на підставі скасованих розпоряджень Бердянської РДА. Тому вважає, що підстави визнавати державні акти на землю, що видані ОСОБА_1 недійсними - відсутні.

На підставі вищевикладеного, просить суд поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Скасувати заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року у справі № 331/6347/24 за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу. Призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

07.01.2026 року до канцелярії суду від представника Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Орешко С.І. надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення в якому він просить суд відмовити у задоволені заяви про перегляд заочного рішення суду з підстав викладених у відзиві.

02.03.2026 року до канцелярії суду від представника ОСОБА_1 адвоката Латипової А.О. надійшла відповідь на відзив, у якій вона просить заяву про скасування рішення задовольнити на підставі заяви та відповіді на відзив.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_20 адвокат Латипова А.О. заяву підтримав та просила її задовольнити.

У судовому засіданні представник Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Забутній О.П. заперечував проти задоволення заяви, просив не скасовувати заочне рішення суду.

У судовому засіданні представник Міністерства оборони України Зінченко С.О. та представник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Бойко Р.І. заперечували проти задоволення заяви, просили не скасовувати заочне рішення суду.

У судове засідання представник Бердянської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився. 02.03.2026 року до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. В задоволенні позовних вимог просять відмовити.

У судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області не з`явився. 27.02.2026 року до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. В заяві ОСОБА_1 відмовити. Рішення суду залишити без змін.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного.

Згідно частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту ст. 288 ЦПК України випливає, що скасування заочного рішення судом, що його ухвалив, можливе лише у випадку встановлення судом двох обставин: відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин; докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Наявність лише однієї з підстав, зазначених у наведеній нормі цивільного процесуального законодавства, не спричиняє скасування заочного рішення. Лише у своїй сукупності названі обставини спричиняють скасування заочного рішення.

З матеріалів цивільної справи № 331/6347/24 вбачається, що 21.10.2024 року позивачі Запорізька спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону, Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2024 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду на 17.12.2024 року на 11 год. 15 хв. Одночасно відповідачу роз`яснено, що він має право протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються, якщо такі є.

Проте, ані у встановлений в ухвалі строк, ані пізніше відповідач відзив або заперечення до суду не подав, і в судові засідання, які були призначені на 17.12.2024 року на 11 год. 15 хв., 04.02.2025 року на 10 год. 15 хв. не з`явився. Причину неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали проведенню судового засідання до суду не надходило.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.02.2025 року справу призначено до судового розгляду на 28.03.2025 року на 10 год. 30 хв.

У судові засідання, які були призначені на 28.03.2025 року на 10 год. 30 хв. та 10.07.2025 року на 09 год. 30 хв. відповідач ОСОБА_1 також не з`явилась. Причину неявки суду не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали проведенню судового засідання до суду не надходило. В матеріалах справи знаходяться поштові повідомлення про вручення судових повісток.

10 липня 2025 року рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя позов Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу - задоволено. Визнано недійсними державні акти серії ЯЛ за № № 129531, 129530, 458130, 129532, 129534, 129535, 129527, 129533, 458131, 458129, 129529, 129528, 129536 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 1,3 га, загальною вартістю 105 050 грн. 40 коп., що розташована на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області, які видані ОСОБА_1 . Зобов`язано гр. ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) повернути земельні ділянки (кадастровий номер: :02:007:0138, :02:007:0071, :02:007:0077, :02:007:0111, :02:007:0112, :02:007:0098, :02:007:0064, :02:007:0123, :02:007:0113, :02:007:0082, :02:007:0054, :02:007:0078, :02:007:0079), загальною площею 1,3 га, які розташовані на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області, законному землекористувачу - квартирно-експлуатаційному відділу м. Запоріжжя (код ЄДР 07809992). Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , мешкаючої за адресою: АДРЕСА_2 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; ІВАN UA0082762; МФО отримувача: 820172; Код ЄДРПОУ отримувача: 38296363), судовий збір у розмірі 2756 (дві тисячі сімсот п`ятдесят шість) гривень 00 копійок.

Рішення суду направлено відповідачу ОСОБА_1 25.07.2025 року, за адресою відповідачів, вказаною у позові а саме: АДРЕСА_2 . 08.08.2025 року до канцелярії суду надійшло поштове повідомлення про вручення ОСОБА_1 рішення суду 06.08.2025 року.

Крім того, суд звертає увагу заявника на наступне.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25.11.2014 по справі № 908/3717/14 задоволено позов заступника Запорізького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області № 543 від 12.09.2006 «Про передачу земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою». Зазначене рішення набрало законної сили 03.04.2015.

За результатами розгляду справи № 908/3717/14 господарський суд встановив, що розпорядження Бердянської РДА № 543 від 12.09.2006 «Про передачу земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою» прийнято на підставі листа командира військової частини НОМЕР_2 про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою військового містечка № НОМЕР_1 , № НОМЕР_4 від 28.07.2006, листа ТОВ «Будресурси» та матеріалів погодження місця розташування земельної ділянки. Однак Міністр оборони України або, за його дорученням, начальник Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, відповідну згоду на припинення права користування спірною земельною ділянкою, її вилучення не надавав, жодної заяви про добровільну відмову від належного Міністерству оборони України права на вказану земельну ділянку не адресував. Оскільки рішення про відмову від права постійного користування спірною земельною ділянкою не приймалось, а тому будьякі правові підстави для розпорядження нею Бердянською районною державною адміністрацією відсутні.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.12.2015 року по справі №908/267/15-г визнано незаконними та скасовано розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області № 532 від 02.08.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок» та № 345 від 16.05.2008 «Про внесення змін та доповнень до розпорядження голови районної державної адміністрації від 02.08.2007 Л» 532», а постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.04.2016 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Так судом встановлено, що земельна ділянка, на якій були розташовані будівлі та споруди військового містечка № НОМЕР_1 на момент їх відчуження перебувала у користуванні Міністерства оборони України і не була предметом договору купівлі - продажу від 03.02.2006.

Таким чином, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 отримали у право власності земельні ділянки військової частини НОМЕР_2 (а в подальшому - КЕВ м. Запоріжжя) з порушенням вимог ст. 77 Земельного кодексу України, згідно якої землі оборони, це землі надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військових навчальних закладів, підприємств та установ Збройних Сил України інших військових формувань утворених відповідно до законодавства України.

Частиною 1 ст. 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Водночас, відповідно до інформації, наданої Управлінням Держгеокадастру у ДБердянському районі, станом на 31.12.2012 власником усіх земельних ділянок, які отримали вищеперераховані громадяни, стала ОСОБА_1 .

Так, на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки: № 1980 від 06.07.2010, укладеного з ОСОБА_8 , № 1983 від 06.07.2010 - з ОСОБА_9 , № 3034 від 07.10.2010 - з ОСОБА_14 , № 1971 від 06.07.2010 - з ОСОБА_5 , № 1989 від 06.07.2010 - з ОСОБА_11 , № 1962 від 06.07.2010 - з ОСОБА_21 , № 1986 від 06.07.2010 - з ОСОБА_10 , № 1977 від 06.07.2010 - з ОСОБА_7 , № 3031 від 07.10.2010 - з ОСОБА_13 , № 3028 від 07.10.2010 - з ОСОБА_12 , № 1974 від 06.07.2010 - з ОСОБА_6 , № 1965 від 06.07.2010 - з ОСОБА_22 , № 1968 від 06.07.2010 - з ОСОБА_4 - ОСОБА_1 оформила 13 нових державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ за №№ 129531, 129530, 458130, 129532, 129534, 129535, 129527, 129533, 458131, 458129, 129529, 129528, 129536, які були зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №№ 61, 60, 00228, 62, 65, 66, 57, 63, 00230, 00229, 59, 58.

Отже, у зв`язку з неправомірністю отримання земельних ділянок з земель оборони право власності на них у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_22 , ОСОБА_4 не виникло, а тому воно не могло і відчужуватися в подальшому та переходити до інших осіб, зокрема, до ОСОБА_1 .

А тому, суд приходить до висновку, що посилання відповідача ( ОСОБА_23 ), щодо законності прийняття рішення на відчуження майна військового містечка та передачі землі з подальшою передачею/продажем нерухомого майна, в установленому законом порядку, спростовується висновками викладеними в судових рішеннях № 908/3717/14, №908/267/15-г.

Відповідно ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Позовна вимога про визнання недійсними державних актів на право власності та повернення земельних ділянок законному користувачу є негаторним позовом, на пред`явлення якого не поширюються строки позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Крім того, строки позовної давності не поширюються на вимоги про зобов`язання повернути земельні ділянки, заволодіння якими фізичними та юридичними особами всупереч ЗК України є неможливим, - «Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловлювалась про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього кодексу (також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц (пункт 45)). (висновки викладені у справі №469/1044/17 Великої Палати Верховного Суду).

Окрім того звертає увагу на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 і від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20, відповідно до яких встановлено, - що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, такий позов є негаторним і може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.

Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

Вказане відображається в правових висновках Великої Палати Верховного Суду. У постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, зокрема, встановлено, що позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, - припинення дії, яка порушує право.

Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. А тому посилання відповідача ОСОБА_1 , необхідності застосування судом при розгляді справи строків позовної давності до спірних правовідносин, та як наслідок відмову у задоволенні останніх, є необґрунтованим.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, - добросовісність є загальною засадою цивільного законодавства.

Частиною 5 ст. 12 ЦК України встановлено презумпцію добросовісності щодо здійснення особою свого права.

Добросовісність щодо витребування майна встановлюється законодавцем як «не знав і не міг знати», що інша особа яка відчужила набувачеві майно, не мала права його відчужувати.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. (Постанова ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №907/50/16).

Добросовісність як презумпція матеріального права має процесуальне значення та впливає на розподіл доказування.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, - набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Добросовісність є «умовою» набуття права власності (ст. 330 ЦК), набувач має доказати свою добросовісність. Це загальне правило, у спорі про витребування правові підстави виникнення правового титулу власності доказуються особою, яка наполягає на своєму статусі власника. (Постанова КГС ВС від 04.07.2019 у справі № 913/106/18).

Обставини, які виключають добросовісність викладені, зокрема, у Постанові КЦС ВС від 06.11.2019 у справі № 317/3272/16-ц, Постанові ОП КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, відповідно до яких порушення імперативних норм права виключає добросовісність (абсолютна заборона закону не може бути спростована добросовісністю); якщо не порушуються імперативні норми, проте дії є зловживанням правом, добросовісність відсутня. Недопустимість зловживання правом поширюється як на особу, яка посилається на добросовісність, а також її контрагента. Зловживанню правом можна протиставити добросовісність. - заборона суперечливої поведінки (доктрина venire contra factum proprium) може спростовувати добросовісність. «В основі знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Спір у справі стосується права власності на земельну ділянку на території Луначарської сільської ради, вказана земельна ділянка в «Публічній кадастровій карті України» в закладці землі оборони, позначена та виділена як землі оборони, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЗК України землі оборони можуть перебувати лише в державній власності (пряма імперативна норма, яка встановлює заборону заволодіння громадянами та юридичними особами землями оборони всупереч вимогам ЗК України. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вказувала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, так само як і землі водного фонду, землі оборони не можуть перебувати у приватній власності (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №87/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц).

Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі №310/1655/14-ц зазначив, «у цій справі суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки у державну власність спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу України на землі водного фонду, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у приватну власність». Верховний Суд також зауважує, що в силу видимих природних властивостей спірної земельної ділянки відповідач, проявивши розумну обачність, перед набуттям у власність земельної ділянки, міг і повинен був знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду та не може передаватись у приватну власність.

Тому немає жодних підстав вважати, що відповідач не міг співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц і від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц).

З огляду на викладене, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні земельної ділянки у власності з метою використання всупереч її цільового призначення. Тому втручання у права відповідача Верховний Суд вважає таким, що відповідає принципу пропорційності і згідно практики Європейського суду з прав людини у справах про право осіб мирно володіти майном відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (див. Depalle v. France, № 34044/02, ЄСПЛ, від 29.03.2010).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Оскільки землі оборони перебувають лише у користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відповідно до ст. 142 ЗК України виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони. (Постанова Велика Палата Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №916/3727/15).

Конституція України визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (статті 13, 14).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.12.2015 у справі № 908/267/15-г, визнано незаконними та скасовано розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області № 532 від 02.08.2007 «Про передачу у власність земельних ділянок» та №345 від 16.05.2008 «Про внесення змін та доповнень до розпорядження голови районної державної адміністрації від 02.08.2007 №532».

Визнання незаконним та скасування рішення Бердянської районної державної адміністрації, зобов`язання повернути частину вилученої із земель оборони земельної ділянки загальною площею 9 га відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі положень ст.ст. 16, 21, 386, 393 ЦК України, ст.ст. 152, 155 ЗК України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Конституції України, ЗК України, ЦК України, Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про використання земель оборони», які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Право власності на земельні ділянки загальною площею 9 га були предметом судових справ: №310/7/17, №310/8/17, №310/10/17, №310/13/17, №310/18/17, №310/19/17, №310/20/17, №310/21/17, №310/22/17, №310/25/17, №331/6345/24, №331/6346/24, №331/6349/24.

По всім вищевказаним судовим справам позовні вимоги задоволені, зобов`язано відповідачів повернути земельні ділянки законному користувачу Квартирно-експлуатаційному відділу м. Запоріжжя.

Рішенням судів по вищевказаним справам встановлено, що фізичні особи фактично не користуються наданими їм у власність землями, на наданих у приватну власність земельних ділянка не споруджене нерухоме майно (особи не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про фактичне користування наданими їм у приватну власність землями, будівництво на них об`єктів нерухомого майна тощо).

Крім того, слід зазначити, що, як на думку суду, виходячи із суті спірної ситуації та дослідженої в суді та проаналізованої під час ухвалення рішення по цій справі сукупності наданих суду доказів, посилання заявника на обставини, якими він обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивачів, викладені по тексту заяви про перегляд заочного рішення, а також на її пояснення, надані у судовому засіданні стосовно порушення її прав, не мають істотного значення, яке можливо могло б вплинути на інше розв`язання спірної ситуації. Слід також зазначити, що по тексту заяви про перегляд заочного рішення суду представник заявника посилається на певні обставини, трактує твердження суду, викладені по тексту рішення, надає їм критичні оцінки тощо, а не наводить і не додає до заяви тієї сукупності доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, як то зазначено у частині першій статті 288 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд не вбачає законних підстав для скасування заочного рішення по цій справі.

Крім того, суд вважає причину пропущення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року, поважною, оскільки, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Латипова А.О. з метою недопущення пропуску процесуальних строків і збереження права на апеляційне оскарження звернулася з апеляційною скаргою до Запорізького апеляційного суду. Який в подальшому своєю ухвалою повернув апеляційну скаргу у зв`язку з необхідністю попереднього звернення за ст..ст. 284-287 ЦПК України. Тому суд приходить до висновку про поновлення представнику заявника ОСОБА_1 адвокату Латиповій А.О. строку на її подання.

Керуючись статтями 287, 288 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Поновити представнику ОСОБА_1 адвокату Латиповій Анастасії Олегівні строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Латипова Анастасія Олегівна про перегляд заочного рішення суду від 10.07.2025 року по цивільній справі № 331/6347/24 за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до ОСОБА_1 , треті особи - Бердянська районна державна адміністрація, Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення її законному користувачу - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Проте, у відповідності до частини четвертої статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя М.В. Антоненко