У х в а л а

Іменем України

12 березня 2026 року

м. Київ

Справа № 755/6321/24

Провадження № 61-14680ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), від імені якого діє адвокат Глібко Володимир Іванович (далі - адвокат),

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року

у справі за позовом скаржниці до ОСОБА_2 (далі - відповідач) за участю Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - третя особа) як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про позбавлення батьківських прав і

в с т а н о в и в:

1. У квітні 2024 року скаржниця звернулася до місцевого суду із вказаним позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина - ОСОБА_3 (далі - син), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. 17 лютого 2025 року Диканський районний суд Полтавської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так:

- скаржниця стверджувала, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків із виховання дитини, під час їхнього спільного проживання однією сім`єю він зловживав алкогольними напоями та наркотичними засобами;

- заява відповідача про відмову від батьківських прав на дитину та визнання позову не можуть бути підставою для задоволення останнього;

- за змістом характеристики сина із середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 99 м. Києва відповідач жодного разу не був присутнім на батьківських зборах, шкільних заходах, з учителем не спілкувався. Але така характеристика не є достатнім належним доказом, не доводить винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Сам по собі факт того, що відповідач недостатньо бере участь у вихованні сина, не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав;

- твердження позивачки про те, що відповідач зловживав спиртними напоями під час їхнього спільного проживання знайшли підтвердження, бо він визнав таку негативну поведінку. Однак це не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Доказів того, що відповідач продовжує зловживати алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, позивачка не надала;

- висновок третьої особи про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав хоч і зроблений із урахуванням думки дитини, але у ньому немає належних підстав і достатніх аргументів на користь такої доцільності та позитивного впливу цього рішення на інтереси дитини. У висновку відсутнє підтвердження того, що подальший її зв`язок із відповідачем є неможливим або шкідливим для неї. Висновок недостатньо обґрунтований, базується переважно на поясненнях скаржниці, не враховує характеристику відповідача та його ставлення до виконання батьківських обов`язків, не містить інформації про розгляд альтернативних заходів впливу на відповідача, спрямованих на забезпечення його участі у вихованні сина, не пояснює, чому позбавлення батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини. Таке позбавлення автоматично зумовить втрату нею можливості отримувати від батька не лише матеріальну підтримку, але й потенційний внесок у виховання;

- позивачка не надала беззаперечних доказів ухилення відповідача від виконання обов`язків із виховання дитини, його винної поведінки, не довела фактів злісного нехтування цими обов`язками щодо сина. Немає доказів того, що до відповідача раніше застосовували попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

- син проживає з позивачкою, але з ним відповідач бажає спілкуватися, не є до нього байдужим, бажає налагодити контакт, який був втрачений;

- позбавлення батьківських прав негативно впливає на свідомість дитини, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення її коріння, спорідненості з батьком. Позивачка не довела навмисного ухилення відповідача від виконання обов`язків з виховання дитини, його винної поведінки у цьому чи свідомого нехтування батьківськими обов`язками, відповідності позбавлення батьківських прав істинним інтересам сина.

3. 28 жовтня 2025 року Полтавський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував так:

- позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у їхніх діях. Це крайній захід за наявності достатніх і переконливих доказів, що характеризують особу, яка становить реальну загрозу для дитини. Переконливих, допустимих і беззаперечних доказів на користь задоволення позову немає;

- у висновку третьої особи немає відомостей про наявність виключних, підтверджених належними і допустимими доказами обставин свідомого нехтування відповідачем його обов`язками. У цьому висновку не враховані заперечення батька щодо позбавлення його батьківських прав;

- відсутні докази вчинення відповідачем сімейного насильства, притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини;

- місцевий суд не встановив, що до відповідача раніше застосовували попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Відповідач підтвердив апеляційному суду, що бажає брати участь у вихованні сина, бачитись і спілкуватись із ним.

4. 24 листопада 2025 року адвокат в інтересах скаржниці подав касаційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й ухвалити нове - про задоволення позову. Обґрунтував так:

- суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, від 2 липня 2025 року у справі № 490/3580/21;

- суди належно не встановили обставини справи, не врахували висновок третьої особи та те, що відповідач близько 10 років ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини, не піклується про здоров`я сина, його фізичний і духовний розвиток, не надавав матеріальну та фінансову допомогу на утримання сина, життям дитини не цікавиться, веде асоціальний спосіб життя, не маючи протягом тривалого часу постійної роботи та стабільного заробітку, не має свого житла, проживає у квартирі брата, фактично не може фінансово забезпечувати потреби дитини, зловживав і продовжує зловживати алкогольними напоями, наркотичними засобами;

- відповідач не намагався налагодити контакт із сином та брати участь у його житті, не заперечує проти позбавлення батьківських прав, будучи переконаним у тому, що це відповідатиме інтересам дитини.

5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржниці немає.

5.1. Скаржниця звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову. Скаржниця із судовими рішеннями не погодилася. Вважала, що оскільки відповідач свідомо нехтує батьківськими обов`язками, протягом десяти років не цікавиться ні життям, ні здоров`ям дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не заперечує проти позбавлення батьківських прав тощо, то слід позов задовольнити. Верховний Суд із наведеними аргументами скаржниці не погоджується.

5.2. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що це розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

5.3. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції про права дитини).

5.4. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 27 Конвенції про права дитини).

5.5. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1 статті 8 Конвенції 1950 року). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2 цієї статті).

5.6. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані на обмеження такої можливості, є втручанням у право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року. Таке втручання не буде порушенням відповідного права, якщо воно відбувається згідно із законом, переслідує одну чи більше легітимних цілей, перелічених у пункті 2 вказаної статті, та є необхідним у демократичному суспільстві, зокрема пропорційним обраним цілям.

5.7. Між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції 1950 року не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04 (пункт 54)).

5.8. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Цей захід зумовлює серйозні юридичні наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Тому суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох із урахуванням її характеру, особистостей батька та матері, а також інших обставин відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у їхніх діях (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 127/10585/21, від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21).

5.9. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

5.10. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

5.11. За змістом пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними їхніми обов`язками. Ухилення батьків від виконання таких обов`язків має місце тоді, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними їхніми обов`язками (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18).

5.12. Обов`язок доведення наявності ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що може бути підставою для позбавлення батьківських прав, покладений на позивачку (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23).

5.13. Суди першої й апеляційної інстанції встановили, що скаржниця не надала належні та достатні докази винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання обов`язків з виховання сина. Вказали на те, що вона не довела, що відповідач не бажає спілкуватися із дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Досліджені судами докази підтвердили зворотне, а саме те, що відповідач не втратив інтерес до життя сина, незважаючи на визнання позову. Суди попередніх інстанцій не встановили, яка мета, пов`язана із забезпеченням якнайкращих інтересів дитини, буде досягнута у разі задоволення позову. Скаржниця не підтвердила, як це сприятиме захисту інтересів сина. Лише визнання позову відповідачем недостатньо для задоволення позову.

5.14. Аргумент касаційної скарги щодо неврахування судами висновку третьої особи не узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Цей висновок не породжує обов`язкових юридичних наслідків для сторін і безпосередньо не впливає на їхні права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування за наявності цивільного спору. Такий висновок на відміну від рішень органу опіки та піклування має виключно рекомендаційний характер, є одним із доказів у справі й оцінюється у сукупності з іншими доказами, які надали її учасники (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 523/11247/19 (пункт 59)).

5.15. Доводи скаржниці про те, що відповідач не має окремого житла, проживає у квартирі брата, зловживав і продовжує зловживати алкогольними напоями, наркотичними засобами, не піклується про здоров`я сина, його фізичний і духовний розвиток, не надавав йому матеріальну та фінансову допомогу тощо не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України за відсутності доказів саме ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. За змістом пункту 4 частини першої статті 164 СК України позбавлення батьківських прав можливе також з іншої підстави, а саме, коли батько або мати є хронічними алкоголіками або наркоманами, тобто не тільки коли вони зловживали чи зловживають алкогольними напоями та наркотичними засобами.

5.16. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

5.17. За змістом цього припису встановлення обставин справи, дослідження й оцінка доказів щодо суті спору є прерогативою судів першої й апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися безпосередньо в оцінку доказів, оскільки не здійснює новий розгляд справи. Тобто Верховний Суд не має повноважень оцінювати нові докази чи змінити оцінку доказів судами попередніх інстанцій, тоді як більшість доводів скаржниці, які вона також заявляла раніше, стосуються саме такої переоцінки і виходять за межі компетенції суду касаційної інстанції.

5.18. Висновки Верховного Суду, які, на думку скаржниці, не врахували суди, стосуються ситуацій, які за деякими суттєвими обставинами не є подібними з тією, що склалася у скаржниці:

5.18.1. У постанові від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновком апеляційного суду про позбавлення батька батьківських прав (матір цих прав позбавив суд першої інстанції), який заснований, зокрема, на таких фактах: (1) обоє батьків вели аморальний спосіб життя, а донька проживала з бабусею та двома братами і перебувала на її повному утриманні; (2) один із синів батьків звернувся із заявою до служби у справах дітей виконавчого комітету місцевої ради про невиконання батьківських обов`язків його матір`ю щодо брата та сестри; (3) ця служба вжила заходи для проведення роботи з матір`ю, яка не мала паспорта громадянина України, офіційного працевлаштування, вживала алкогольні напої, вела замкнутий спосіб життя, вчиняла сварки та надала згоду на проживання її доньки разом із бабусею та двома братами; (4) служба у справах дітей місцевої ради встановила, що батько зловживав алкогольними напоями, вихованням та утриманням доньки не займався від її народження та взагалі не цікавився її існуванням, хоча стверджував, що любить доньку та заперечував проти позбавлення його батьківських прав; (5) орган опіки та піклування встановив, що донька від народження не бачила батька та не знайома з його сім`єю, яка також не виявляла бажання її бачити та не цікавилася її життям; (6) згідно з висновком психологічного обстеження донька не бажає знаходитися у сім`ї батька, переживає значний емоційний стрес і емоційно-психологічну напругу, проявляє високу тривогу та розгубленість, ставши очевидицею розмов батька з бабусею на підвищених тонах; вона чула розмову про те, що батько пропонував забрати дівчинку жити до себе, що дуже збентежило дитину, вона стала погано спати, прохати бабусю не віддавати її незнайомим людям; дитина переживає про своє майбутнє та турбується за емоційний стан бабусі. Вказані обставини суттєво відрізняють ту справу від справи № 755/6321/24.

5.18.2. У постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, задовольняючи позов про позбавлення батьківських прав, врахував, зокрема, такі обставини: (1) виконавчий комітет сільської ради визначив способи участі батька у вихованні дитини шляхом встановлення відповідного графіку їхнього спілкування, однак батько цього графіку не дотримував і зустрівся з дитиною лише один раз (тоді дитина називала його «дядя», трішки погралася з ним на дитячих майданчиках, однак встановлення психоемоційного зв`язку не відбулося); (2) інших зустрічей батько не ініціював, повідомив, що після спілкування з донькою зрозумів, що вона його не знає, і він не зможе виконувати належно батьківські обов`язки (визнав з огляду на це, що позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам доньки); (3) дитина проживає у повноцінній сім`ї, в якій спостерігаються теплі стосунки, вона адаптувалася до відносин із новим чоловіком матері, називає його татом і почувається комфортно. Вказані обставини суттєво відрізняють ту справу від справи № 755/6321/24.

5.18.3. У постанові від 2 липня 2025 року у справі № 490/3580/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, погоджуючись із постановою апеляційного суду про позбавлення батька батьківських прав, узяв до уваги, зокрема, такі факти: (1) орган опіки та піклування роз`яснив батькові порядок участі у вихованні дітей і попередив про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків у лютому 2022 року, але відповідач поведінку не змінив навіть після того, як у 202 році місцевий суд ухвалив заочне рішення про позбавлення його батьківських прав; залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків надалі може бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав; (2) четверо дітей пояснили, що батько після розірвання у 2015 році шлюбу з матір`ю мав можливість виконувати батьківські обов`язки, але не виявляв бажання, спілкувався з дітьми нерегулярно тільки у 2016 році, а потім повністю припинив; (3) коли діти намагалися вийти з батьком на зв`язок, він сказав їм вирішувати їхні нагальні питання самостійно, а потім заблокував зв`язок із ними; (4) матеріально став дітей забезпечувати шляхом нерегулярної сплати аліментів на виконання судових рішень (борг у зведеному виконавчому провадженні становив понад 700 000 грн), ухиляючись від їхньої сплати, внаслідок чого виконавець оголошував батька у розшук, застосував арешт майна, встановив тимчасове обмеження боржника у правах виїзду за межі України, полювання, користування зброєю, керування транспортними засобами, а діти також ініціювали питання про позбавлення його батьківських прав; (5) ще у грудні 2021 року згідно з даними соціально-психологічних висновків троє дітей із чотирьох відчували, що стосунки з батьком є напруженими, емоційно важкими, конфліктними, відчували злість, образу, занепокоєння та страх через те, що батько ними не опікується, не приділяє уваги, ігнорує їх потреби та не враховує інтереси, що сприймається як непотрібність батькові; до березня 2025 року позиція усіх дітей відносно батька не змінилась; (6) зі спливом часу діти стали більш зрілими, здатними сформулювати свою думку з питання збереження чи розриву юридичного зв`язку з батьком; двоє із них самостійно подавали процесуальні документи, спрямовані на позбавлення його батьківських прав; (7) суд апеляційної інстанції оцінив категоричну думку всіх дітей, які досягли такого віку та ступеню зрілості, за яких суд має ставитися серйозно до їхніх думок, забезпечуючи їхні найкращі інтереси. Вказані обставини суттєво відрізняють ту справу від справи № 755/6321/24.

5.19. З огляду на викладене, беручи до уваги усталену практику застосування Верховним Судом норм СК України щодо позбавлення батьківських прав, суди першої й апеляційної інстанцій у цій справі правильно виснували, що немає підстав для задоволення позову скаржниці. Відмова у цьому позові не є перешкодою за наявності підстав і підтвердження їх належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами ініціювати нове провадження щодо позбавлення батьківських прав з метою гарантування забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

5.20. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

5.21. Як зазначено вище, Верховний Суд уже викладав у постановах висновки щодо застосування норм матеріального права стосовно позбавлення батьківських прав того із батьків, хто ухиляється від виконання обов`язків з виховання дитини. Апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до таких висновків. Тому касаційну скаргу скаржниці слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про позбавлення батьківських прав.

2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко