С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
__________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

11 лютого 2026 року в місті Києві Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Коробенка С.В.,

за участі секретаря судового засідання Левіцької Н.О.

представника Відповідача - адвоката Нагорного В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним боргом колишнього подружжя та стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу).

ІІ. Описова частина

У квітні 2024 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,20 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2024 було відкрите провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 15.06.2007 по 08.11.2010, під час якого 22.06.2009 за спільні кошти було придбано спірну квартиру, право власності на яку оформлено на відповідача. Позивачка зазначала, що під час перебування у шлюбі була працевлаштована та мала щомісячний стабільний дохід, а у п. 5 договору купівлі-продажу зафіксовано, що купівля квартири проводиться за згодою дружини покупця, справжність підпису якої засвідчено нотаріально.

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2023 у справі № 760/11993/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2024 та постановою Верховного Суду від 02.04.2024, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, при цьому суд дійшов висновку, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

30.01.2025 до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , в якому він просив визнати спільним боргом колишнього подружжя також кошти за договором позики від 03.06.2009, укладеним між ним та ОСОБА_3 , у розмірі 80000,00 доларів США, а також стягнути з ОСОБА_1 на його користь у порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частку боргового зобов`язання у розмірі 40 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 677 176,00 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.06.2009, під час перебування у шлюбі з Відповідачкою, ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 80 000,00 доларів США для придбання спірної квартири, що підтверджується його розпискою від 03.06.2009. За рахунок зазначених коштів 22.06.2009 було придбано квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідач звертає увагу на те, що рішенням суду у справі № 760/11993/20, яке набрало законної сили, встановлено, що кошти, отримані за договором позики, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті під час перебування у шлюбі за договором, укладеним в інтересах сім`ї. Борг було повністю повернуто ОСОБА_3 23.12.2019, тобто вже після розірвання шлюбу, за рахунок особистих коштів Відповідача, що підтверджується відміткою на розписці.

Оскільки договір позики було укладено в інтересах сім`ї, обов`язок щодо повернення боргу, як стверджує Відповідач, є солідарним обов`язком обох з подружжя, а відтак виконавши зобов`язання в повному обсязі, ОСОБА_2 має право на зворотну вимогу до ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частки боргу.

У відзиві на первісний позов від 03.02.2025 ОСОБА_2 частково визнав позов, а саме не заперечував проти того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, з огляду на встановлену преюдицію у справі № 760/11993/20. Водночас Відповідач зазначив, що фактично квартира була придбана за 82 000,00 доларів США, з яких 80 000,00 доларів США було ним отримано у борг від ОСОБА_3

16.03.2025 до суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Дуброва Є.В. на зустрічну позовну заяву, в якому позивачка заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог. Позивачка за первісним позовом зазначала, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності, оскільки борг нібито повернуто 23.12.2019, а зустрічний позов подано лише 30.01.2025, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Крім того, ОСОБА_1 стверджувала, що не визнає факту укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2009 році, оскільки ОСОБА_3 на той час був найманим працівником на підприємстві ОСОБА_2 і не мав доходів, достатніх для надання такої позики.

Також ОСОБА_1 вказувала на те, що квартира була придбана за спільні кошти із сімейного бюджету, а не за позичені кошти; що розписка від 03.06.2009 не є належним доказом того, що квартира придбана саме за позичені кошти; що ОСОБА_2 не надав доказів своєї платоспроможності для повернення суми у розмірі 80 000,00 доларів США; а також що їй до моменту судових спорів взагалі не було відомо про наявність боргових зобов`язань.

15.03.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Дубров Є.В. подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву. У відповіді представник Позивачки стверджував, що ОСОБА_2 частково визнає позов і не заперечує відносно того, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, проте заперечує в тому, що Позивачка має право на 1/2 частки зазначеної квартири. Водночас представник ОСОБА_1 зазначив, що не може погодитися з твердженням відповідача про те, що Солом`янським районним судом м. Києва у рішенні від 31.08.2023 у справі № 760/11993/20 було встановлено факт купівлі спірної квартири саме із використанням грошових коштів у сумі 80 000 доларів США, які нібито отримано ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_3 .

Крім того, представник Позивачки стверджував, що квартира була придбана у 2009 році за спільні кошти із сімейного бюджету, який в тому числі поповнювався ОСОБА_1 .

25.03.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Горбовий В.А. подав до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. У відповіді представник відповідача спростовував доводи відзиву від 16.03.2025 на зустрічну позовну заяву, зазначаючи наступне.

Щодо позовної давності представник відповідача зазначив, що оскільки Постановою Верховного Суду від 02.04.2024 у справі № 760/11993/20 було залишено без змін рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 17.01.2024, тому ОСОБА_2 та його представник вважають, що строк позовної давності для звернення ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільним боргом колишнього подружжя, стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) до солідарного боржника, почався 02.04.2024 та сплине тільки 01.04.2027.

Щодо платоспроможності представник відповідача зазначив, що у розписці ОСОБА_3 від 23.12.2019 заначено, що останній отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у повному обсязі, та претензій не має, тобто фактично розписка ОСОБА_3 від 23.12.2019 є доказом повернення саме ОСОБА_2 грошових коштів, які були отримані в борг 03.06.2009.

Щодо доходів ОСОБА_3 представник відповідача зазначив, що ОСОБА_3 з 15.08.2007 є директором Приватного підприємства «ПРИНТОРАМА» , що підтверджується копією витягу з сервісу для адвокатів та юристів - ActiveLex (https://activelex.com) щодо Приватного підприємства «ПРИНТОРАМА», а також скрін-шотами з електронної трудової книжки ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала заявлені позовні вимоги за первісним позовом у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Горбовий В.А. не заперечували проти задоволення первісного позову, наполягали на задоволенні зустрічного позову.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 15.06.2007 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 ) було зареєстровано шлюб у Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 188. Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (народженого до реєстрації шлюбу), та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.11.2010 у справі № 2-3571-1/10 шлюб між сторонами було розірвано.

22.06.2009, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 з ОСОБА_8 . Відповідно до п. 5 договору купівля квартири проводилась за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено нотаріально. Право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 .

03.06.2009 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 80 000,00 доларів США для придбання зазначеної квартири, що підтверджується розпискою від 03.06.2009, яка міститься в матеріалах справи № 760/11993/20. Згідно з рукописним записом на зазначеній розписці від імені ОСОБА_3 від 23.12.2019, останній отримав грошові кошти від ОСОБА_2 у повному обсязі та претензій не має.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31.08.2023 у справі № 760/11993/20 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 . Зазначене рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2024 та постановою Верховного Суду від 02.04.2024, тобто набрало законної сили.

У мотивувальній частині рішення суду у справі № 760/11993/20 суд зазначив, що «кошти отримані за договором позики є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті під час перебування у шлюбі за договором, укладеним в інтересах сім`ї, квартира придбана за ці кошти, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності сторін». Також суд звернув увагу на те, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири позивач не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності, а купівля квартири проводилась за нотаріально засвідченою згодою дружини.

Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Сторони у даній справі та у справі № 760/11993/20 є тими ж самими особами, а тому обставини, встановлені рішенням суду у справі № 760/11993/20, мають преюдиціальне значення для вирішення даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що: квартира АДРЕСА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; договір позики від 03.06.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 80 000,00 доларів США було укладено в інтересах сім`ї; квартиру придбано за кошти, отримані за зазначеним договором позики.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана 22.06.2009, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Зазначена обставина має преюдиціальне значення, оскільки рішенням суду у справі № 760/11993/20, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, встановлено, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Відповідач також не заперечував проти визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

З огляду на викладене, враховуючи встановлену преюдицію та відсутність підстав для відступу від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає первісний позов ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. За Позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спільним боргом колишнього подружжя коштів за договором позики та стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як встановлено судом та підтверджено рішенням суду у справі № 760/11993/20, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.06.2009 було укладено договір позики на суму 80000,00 доларів США для придбання квартири, що підтверджується розпискою позичальника. Зазначені кошти було витрачено на придбання квартири АДРЕСА_2 .

Суд зазначає, що зазначені обставини встановлені рішенням суду у справі №760/11993/20, яке набрало законної сили, та мають преюдиціальне значення для даної справи. Зокрема, судом у справі № 760/11993/20 встановлено, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, а квартиру придбано за ці кошти. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували інше походження коштів для придбання квартири, жодною зі сторін не надано.

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом у справі № 760/11993/20 не встановлено факту купівлі квартири саме за позичені кошти, а також про те, що квартира була придбана за спільні кошти із сімейного бюджету, суд не бере до уваги, оскільки вони прямо суперечать мотивувальній частині рішення суду у справі № 760/11993/20, де суд чітко зазначив, що квартира придбана за кошти, отримані за договором позики.

Також суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не мав достатніх доходів для надання позики, оскільки зазначені обставини не були предметом спростування преюдиціальних обставин у встановленому законом порядку, а рішення суду у справі № 760/11993/20, яким встановлено факт укладення договору позики в інтересах сім`ї, набрало законної сили та є обов`язковим.

Згідно із частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц зазначено, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань. При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Як встановлено рішенням суду у справі № 760/11993/20, договір позики від 03.06.2009 на суму 80 000,00 доларів США було укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а кошти, одержані за цим договором, використано для придбання спірної квартири, тобто в інтересах сім`ї. Отже, обидві умови, визначені частиною четвертою статті 65 СК України, дотримані, а відтак ОСОБА_1 є солідарним боржником за зобов`язанням з договору позики від 03.06.2009.

Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до частини першої статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Судом встановлено, що зобов`язання за договором позики від 03.06.2009 було виконано ОСОБА_2 у повному обсязі 23.12.2019 - тобто після розірвання шлюбу - шляхом повернення ОСОБА_3 80000,00 доларів США, що підтверджується відміткою кредитора на розписці.

Оскільки ОСОБА_2 самостійно виконав солідарне зобов`язання подружжя за договором позики у повному обсязі, він має право на зворотну вимогу до ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частки виконаного зобов`язання, що становить 40 000,00 доларів США.

З огляду на викладене, зустрічний позов ОСОБА_2 є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Кошти за договором позики від 03.06.2009 у розмірі 80 000,00 доларів США слід визнати спільним боргом колишнього подружжя, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути в порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частку боргового зобов`язання, що становить 40 000,00 доларів США.

Щодо визначення суми стягнення в національній валюті суд зазначає наступне. Позивач за зустрічним позовом просив стягнути 40000,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату подання зустрічного позову (30.01.2025) еквівалентно 1 677 176,00 грн. Оскільки зобов`язання за договором позики було визначено в іноземній валюті (доларах США), і саме в такому вигляді у Відповідача виникло право регресної вимоги, суд вважає за необхідне визначити суму стягнення в іноземній валюті - 40000,00 доларів США, що є еквівалентом суми в гривні за офіційним курсом НБУ на день виконання рішення суду.

Що стосується заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини шостої статті 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Як встановлено судом, основне зобов`язання за договором позики від 03.06.2009 було виконано ОСОБА_2 23.12.2019, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 про отримання коштів у повному обсязі. Відповідно перебіг трирічного строку позовної давності за регресним зобов`язанням почався 24.12.2019 та мав закінчитися 23.12.2022.

Разом з тим, відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (у редакції Закону від 15.03.2022 № 2102-IX) у разі введення воєнного стану строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на території України введено воєнний стан, який станом на дату прийняття цього рішення продовжує діяти.

Таким чином, станом на 24.02.2022 - дату введення воєнного стану - трирічний строк позовної давності не сплив, а тому строк позовної давності було продовжено на строк дії воєнного стану. Відповідно зустрічний позов подано в межах строку позовної давності, і підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає.

Що стосується способу захисту порушених прав, який буде ефективним під час вирішення даного спору, то в даному випадку слід зазначити про неефективність таких вимог сторін як «визнання майна спільною сумісною власністю» та «визнання боргу спільним», оскільки вони жодним чином не сприяють ефективному захисту, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ОСОБА_2 під час подання зустрічного позову звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю ІІ групи.

Доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу жодною зі сторін не надано, а тому судові витрати на правничу допомогу розподілу не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачкою ОСОБА_1 при подачі первісного позову, з огляду на задоволення первісного позову, підлягає стягненню з Відповідача ОСОБА_2 на користь Позивачки.

ІV. Резолютивна частина

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 256, 257, 261, 368, 370, 372, 541, 543, 544, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70, 71 Сімейного кодексу України, суд вирішив:

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,20 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,20 кв.м.

2.Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним боргом колишнього подружжя та стягнення суми в порядку зворотної вимоги (регресу) задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частку боргового зобов`язання за договором позики від 03.06.2009 у розмірі 40000,00 (сорок тисяч) доларів США.

3.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5005,81 грн (п`ять тисяч п`ять гривень 81 копійка).

4.Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 15140 гривень (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень 00 копійок).

5.Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6.Позивачка: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: