Провадження № 2/638/3120/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Лєбєдєвої А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визначення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 та частина квартири АДРЕСА_2 . Позивач на момент відкриття спадщини проживав за місцем своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 . Після смерті матері позивач не займався оформленням спадкових прав, оскільки вважав, що цим питанням займатиметься його батько. Позивач був упевнений у тому, що саме батько, який прожив разом із мамою більше 50 років, успадкує та оформить на себе усе майно, яке залишилось після її смерті. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 . Через деякий час після поховання позивач у квартирі батьків розбирав належні їм папери і виявив два документи, про існування яких він навіть не здогадувався. Позивач знайшов свідоцтво про розірвання шлюбу, згідно якого його батьки розірвали шлюб ще в 1985 році, проте з часу укладення шлюбу і до 3 вересня 2023 року батьки позивача проживали разом. Періодів, коли батько та мати жили окремо, позивач не пам`ятає. В 2006 році, тобто через двадцять один рік після розлучення, вони спільно придбали квартиру АДРЕСА_1 , в якій обидва були зареєстровані до моменту смерті. Що змусило батьків офіційно розлучитися, але при цьому зберегти фактичні шлюбні відносини, які були для цього причини, позивач не знає. У зв`язку із розірванням шлюбу, батько позивача не входив до кола спадкоємців померлої, тож спадщину після смерті дружини він не прийняв. Другим документом, який також став несподіванкою для позивача, був виявлений у паперах батьків заповіт, згідно якого ОСОБА_3 заповіла усе своє майно, що належатиме їй на день смерті, своєму сину - позивачу за цим позовом, проте за життя мати ніколи не говорила про заповіт, ця тема у родині не піднімалася. На початку вересня 2025 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва, у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини. Станом на 2 вересня 2025 року спадкоємців, які б прийняли спадщину після померлої ОСОБА_3 немає. Наведені вище обставини змушують позивача звернутися до суду із вимогою до органу місцевого самоврядування - Харківської міської ради про встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Позивач, допитаний у судовому засіданні у якості свідка, пояснив, що проживав окремо від батьків, про наявність заповіту дізнався у 2025 році, коли розбирав документи після смерті батька. Про наявність заповіту після смерті матері у 2023 році він не знав. Він єдина дитина у сім`ї та інших спадкоємців немає, він не знав що батьки розлучилися, він навчався тоді у восьмому класі. Його батьки після розлучення продовжували проживати разом. Позивач вважав, що батько успадкував майно після смерті матері, жодної участі в оформленні спадщини він не брав, мати склала заповіт самостійно та не казала йому про це.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву або клопотань про відкладення слухання справи суду не надходило.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач повідомлений про час та місце слухання справи своєчасно та належним чином, позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно копії свідоцтва про народження № НОМЕР_1 батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про смерть № НОМЕР_2 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно свідоцтва про смерть № НОМЕР_3 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної власності належала квартира АДРЕСА_2 .

За договором купівлі-продажу від 15.12.2006 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 придбали у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 .

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 23.01.1985 (свідоцтво про розірвання шлюбу № НОМЕР_4 ).

За заповітом від 17.01.2013, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А., ОСОБА_3 заповіла сину ОСОБА_2 все належне їй майно, в тому числі належні їй частини квартири АДРЕСА_2 та частини квартири АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Скорбач Я.С. від 02.09.2025 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті його матері ОСОБА_3 , оскільки ним пропущений строк, встановлений ст.1270 ЦК України.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився й Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц.

Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі закордонним; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-1215цс16, Верховний Суд від таких висновків не відступав, про що свідчить практика застосування норм права у подібних правовідносинах, викладена у постановах від 18 січня 2018 року по справі № 198/476/16, від 01 лютого 2018 року по справі № 712/656/15, від 06 червня 2018 року по справі № 592/9058/17, від 11 липня 2018 року по справі № 381/4482/16-ц, від 25 квітня 2019 року по справі № 761/794/15-ц, від 17 червня 2020 року по справі № 520/10377/17, від 18 травня 2021 року № 615/1337/19 тощо.

Оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнім днем прийняття спадщини після її смерті відповідно до вимог статті 1270ЦК України є 03.03.2024. Позивач, як син померлої звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 02.09.2025, тобто поза межами строку визначеного ст.1270 ЦК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 681/203/17-ц, зазначив, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд мас враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій».

Велика Палата Верховного Суду постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24), вказала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

З урахуванням наведених мотивів Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові дійшла висновків про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року справі № 6-496цс17, про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Правилами ч. 2 ст. 63 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Закон визначає коло осіб, яких наділяє правом на спадкування незалежно від наявності заповіту. Це, зокрема особи, які мають, згідно ст. 1241 ЦК України, право на обов`язкову частку у спадщині: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно повідомлення ЖК «Феміда» подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали в квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року і до дня смерті ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 на час смерті ОСОБА_3 не перебував з нею у шлюбі, а відтак не належав до першої черги спадкоємців, проте, як встановлено, у судовому засіданні, позивач був не обізнаний про даний факт, а відтак не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

При цьому позивач, після смерті батька, як спадкоємець першої черги звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у строки, визначені ст.1270 ЦК України.

Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Враховуючи викладене, оскільки позивач після смерті ОСОБА_3 був необізнаний про наявність заповіту на його користь, не знав про те, що його батько не є спадкоємцем першої черги через розірвання шлюбу, оскільки його батьки продовжували проживати разом, суд дійшов висновку, що позивачем з поважних причин пропущено визначений законом строк на прийняття спадщини у зв`язку із об`єктивними, непереборними труднощами, відсутність заперечень зі сторони відповідача і тому вважає необхідним визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю один місяць з моменту набрання рішенням суду законної сили, що буде достатнім для подання ним заяви.

Керуючись ст. 1269,1272 Цивільного кодексу України, ст.ст. 274-279, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Харківської міської ради (м. Харків, майдан Конституції, 7, ) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_3 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , терміном у один місяць з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана позивачем до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий Є.В.Невеніцин