Справа № 513/918/25
Провадження № 2/513/102/26
Саратський районний суд Одеської області
У Х В А Л А

06 січня 2026 року Саратський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Миргород В.С.,

за участю секретаря судового засідання Русавської Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в особі представника Чечельницької Антоніни Олексіївни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Саратського районного суду Одеської області перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в особі представника Чечельницької Антоніни Олексіївни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Також, в матеріалах справи наявне клопотання від представника позивача Чечельницької А.О. про витребування судом доказів, а саме: витребувати у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001; адреса для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна), а саме: інформацію чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) платіжну картку № НОМЕР_2 ; виписку карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної картки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за період: з 28 липня 2023 року по 31 липня 2023 року з відображенням часу зарахування коштів, призначення платежу та відправника коштів; інформацію щодо номеру телефону на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_2 за період: з 28 липня 2023 року по 31 липня 2023 року, яке вмотивоване тим, що позивач не має можливості надати суду підтвердження про перерахування коштів відповідачу на його банківську картку, оскільки зазначена інформація є банківською темницею.

26 листопада 2025 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Зачепіло З.Я., надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача просить відмовити у задоволенні клопотання про випробовування доказів та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, поклавши судові витрати на позивача. Вважаючи, що зазначене клопотання підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне: по-перше, номер платіжної картки є частково зашифрованим і всіх позначень 16-ти значного номеру не містить, а банківські реквізити позичальника є невизначеними. У той же час наявної у кредитора ТОВ «Маніфою» інформації щодо карткового рахунку позичальнику було достатньо для виникнення спірних правовідносин та здійснення відповідних платіжних операцій з переказу кредиту, докази про що вже мають існувати у кредитора згідно вимог Закону України «Про платіжні послуг»; по-друге, на думку представника відповідача, збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду, оскільки враховуючи принцип змагальності сторін збір та підготовка усього фактичного матеріалу, покладається на сторони. А суд тільки оцінює надані сторонами докази; по-третє, задоволення клопотання про витребування судом доказів є можливим за умови, якщо особа, яка його заявляє, доведе складнощі їх отримання, тобто об`єктивну неможливість їх одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто, через обставини, які перешкоджають такому поданню. Таким чином, на думу представника відповідача, в клопотанні про випробовування доказів особа повинна посилатися на причини, за яких саме вона не може одержати цей доказ, вказуючи на те, що представником позивача не надано разом із клопотанням, документів про самостійне направлення запитів з метою отримання інформації та отримання відмови. Тому, на думку відповідача та його представника, враховуючи вищезазначене, докази про перерахування кредитних коштів повинні бути у кредитора на момент виконання договору (Вх. №6938/25-Вх від 26.11.2025 р.).

Представник позивача будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, шляхом направлення судової повістки в систему «Електронний суд», у судове засідання не з`явилася. В поданому суду позові просить про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , яку повернуто з відміткою пошти «вручено». Відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17, провадження № 14-507цс18, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою.

Представник відповідача адвокат Зачепіло З.Я., повідомлялась про дату та час проведення судового засідання своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки на електронну адресу та направлення SMS повідомлення на номер телефону представника відповідача. 06 січня 2026 року у судове засідання не з`явилася, заяв та клопотань про перенесення розгляду справи № 513/918/25 не надходило.

У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

За п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 7, 8, 9 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

Отже, суди, у разі неможливості самостійного надання доказів учасником справи, наділені повноваженнями щодо їх витребування на підставі обґрунтованого клопотання такого учасника або за власною ініціативою.

Це повноваження судів реалізуються у межах процесу з метою забезпечення офіційного, повного і всебічного з`ясування всіх обставин у справі як однієї з основних засад (принципів) судочинства і не може бути делеговано іншому органу чи посадовій особі, обмежене або припинене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Вимога суду про витребування доказів за клопотанням учасника справи оформлюється шляхом постановлення ухвали окремим документом і таке судове рішення є обов`язковим до виконання, а будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

За неподання доказів без поважних причин до відповідної особи можуть бути застосовані заходи процесуального примусу, передбачені ЦПК України, а за невиконання постановленої судом ухвали з цього питання, яка набрала законної сили, настає передбачена законом відповідальність.

Як убачається з матеріалів справи, а саме з клопотання представника позивача Чечельницької А.О. випробовувані докази необхідні для повного, об`єктивного та законного вирішення, даної цивільної справи.

Питання про необхідність витребування доказів вирішується судом виходячи із принципу з`ясування всіх обставин у справі, як однієї з основних засад цивільного судочинства і в межах заявленого предмета спору, яким є стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором № 5914521 від 28 липня 2023 у розмірі 10 000,00 грн, право вимоги на яке набуто позивачем за договором факторингу №13-12/2023, укладеного 13 грудня 2023 року з первісним кредитором ТОВ «МАНІФОЮ».

Згідно відзиву на позовну заяву, поданого представником відповідача адвокатом Зачепіло З.Я., докази про перерахування кредитних коштів повинні бути у кредитора на момент виконання договору. Також, представник відповідача вказує на принцип змагальності сторін під час розгляду справи по суті.

Таким чином, судом також враховано обставини того, що позивач по справі не є первісним кредитором та не може мати відповідних доказів перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 .

За положенням ч. 1 ст. 1076 ЦК України відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Так, банківською таємницею згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) інформація про організацію та здійснення охорони банку та осіб, які перебувають у приміщеннях банку; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації; 9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності; 10) інформація про організацію та здійснення інкасації коштів та/або перевезення валютних цінностей; 11) інформація про банки чи клієнтів банків, що збирається від банків під час здійснення банківського нагляду, валютного нагляду, нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, оверсайту платіжної інфраструктури, а також нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення; 12) інформація про банки чи клієнтів банків, отримана Національним банком України відповідно до міжнародного договору або за принципом взаємності від органу банківського нагляду іншої держави; 13) рішення Національного банку України про застосування заходів впливу, крім рішень про накладення штрафів, про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Положення частин першої і другої цієї статті не поширюються: на інформацію, що підлягає обов`язковому опублікуванню. Перелік інформації, що підлягає обов`язковому опублікуванню, встановлюється Національним банком України; на відомості про боржників, які є пов`язаними з банком особами, що прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед банком на строк понад 180 днів, а також про вимоги банків до таких боржників, а щодо банку, процедура ліквідації якого розпочата відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», - на відомості про всіх боржників, які, за даними бухгалтерського обліку банку, прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед таким банком незалежно від строку прострочення. Інформація з системи депозитарного обліку, що знаходиться у володінні Національного банку України та банків як учасників депозитарної системи України, не є банківською таємницею. Розкриття та захист інформації, що міститься в системі депозитарного обліку, здійснюється Національним банком України та банками на підставі та в порядку, встановлених законом про депозитарну систему України. Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю, та надає роз`яснення щодо застосування таких актів. Положення інших законів України щодо обсягу та порядку розкриття інформації, що становить банківську таємницю, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначений порядок розкриття банківської таємниці, відповідно до частини першої якої інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема, за рішенням суду (пункт 2 частини першої статті 62 Закону). Крім того, вказаною нормою права визначено коло суб`єктів, на запит яких можливо розкрити банківську таємницю, та підстави для її розкриття.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує «право на суд», одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golderv. theUnitedKingdom), заява № 4451/70, § 36).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «МірагальЕсколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавляє позивача, або інших учасників справи права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, враховуючи наведені норми процесуального закону, практику Європейського суду з прав людини, доводи представника позивача та заперечення на клопотання викладені представником відповідача у відзиві на позовну заяву, а також саме клопотання про витребування доказів, суд приходить до висновку про можливість його задоволення та витребування доказів, що містять банківську таємницю.

Керуючись ст. ст. 81, 260 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» Чечельницької Антоніни Олексіївни задовільнити.

Витребувати у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001; адреса для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна), а саме: інформацію чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) платіжну картку № НОМЕР_2 ; виписку карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної картки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за період: з 28 липня 2023 року по 31 липня 2023 року з відображенням часу зарахування коштів, призначення платежу та відправника коштів; інформацію щодо номеру телефону на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_2 за період: з 28 липня 2023 року по 31 липня 2023 року.

Витребувані докази надати до 28 січня 2026 року.

Роз`яснити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» положення ч.10 ст.84 ЦПК України, згідно якої у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними у ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відкласти судовий розгляд справи на 28 січня 2026 року о 08 годині 00 хвилин.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя В. С. Миргород