Постанова

Іменем України

11 березня 2026 року

м. Київ

справа № 757/38039/17-ц

провадження № 14-129свц25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ткачука О.С.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.

розглянула заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з виключними обставинами рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа - Державна автомобільна інспекція Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про стягнення коштів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути з відповідача 256 309,62 грн на відшкодування майнової шкоди та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

2. Позов обґрунтовано тим, що 3 березня 2012 року Галицький районний суд м. Львова забезпечив його позов до ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на транспортні засоби останнього, зокрема на автомобіль марки «Ауді А6» та автобус марки «Богдан А09202». Рішенням цього ж суду від 31 травня 2012 року його позов про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів було задоволено. Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - ДВС, державний виконавець) 16 липня 2012 року відкрив виконавче провадження на виконання вказаного рішення суду та наклав арешт на вказані автомобілі.

3. Проте з відповіді Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - автомобільна інспекція) позивачеві стало відомо, що наведені вище автомобілі були зняті з обліку для реалізації та не зареєстровані за ОСОБА_2 27 червня 2014 року державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу у зв`язку з відсутністю майна в боржника.

4. Посилаючись на те, що дії автомобільної інспекції щодо зняття з обліку належних ОСОБА_2 транспортних засобів є незаконними та такими, що унеможливили виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 травня 2012 року, у зв`язку із чим ОСОБА_1 була завдана майнова шкода через неможливість задовольнити свої вимоги шляхом реалізації цього майна, останній просив задовольнити позов про стягнення за рахунок державного бюджету матеріальної та моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень

5. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

6. Судові рішення мотивовані тим, що шкода позивачеві була завдана органом державної влади, тому відповідачем у цій справі має бути держава в особі органу, який допустив порушення, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Отже, позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

7. Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі положення пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і рішення у такій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини

8. 25 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав заяву № 34051/23 до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд, Суд), в якій скаржився на порушення судами (у справах № 465/5323/15-ц та № 757/38039/17-ц) пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

9. Рішенням ЄСПЛ від 09 жовтня 2025 року у справі «Король та інші проти України» ]заява № 82560/17 та 6 інших заяв (у т. ч. заява № 34051/23)] констатовано порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції щодо надмірної тривалості цивільного провадження, а також статті 13 Конвенції щодо відсутності в національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з надмірною тривалістю цивільного провадження.

10. ЄСПЛ постановив:

- заяви свідчать про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з обмеженням у доступі до суду;

- було порушено Конвенцію у зв`язку з іншими скаргами, висунутими за усталеною практикою Суду (див. таблицю в додатку);

- упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам суми, зазначені в таблиці у додатку; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

- із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначені суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

11. Європейський суд у пунктах 9 та 10 свого рішення констатував, що скарги є прийнятними та свідчать про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. У цій справі відповідні обмеження підірвали саму суть права заявників на доступ до суду.

12. У пункті 11 рішення Європейський суд встановив, що у заяві № 34051/23 заявник [ ОСОБА_1 ] подав інші скарги, які порушували питання за Конвенцією з огляду на відповідну усталену практику Суду. Ці скарги не є явно необґрунтованими у розумінні підпункту «а» пункту 3 статті 35 Конвенції та не є неприйнятними з будь-яких інших підстав. Тому вони мають бути визнані прийнятними. Розглянувши всі наявні у нього матеріали, Суд дійшов висновку, що вони також свідчать про порушення Конвенції у контексті його висновків в рішеннях у справах, зазначених у таблиці в додатку.

13. Додаток до цього рішення ЄСПЛ викладено у формі таблиці, відповідно до якої ключовою проблемою, яка обмежила доступ до суду ОСОБА_1 , зазначено невизначеність, до якого органу державної влади мав бути поданий позов.

Зміст та мотиви заяви

14. У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій він просить переглянути за виключними обставинами рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року.

15. Обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду судових рішень,ОСОБА_1 посилається на те, що рішенням від 9 жовтня 2025 року у справі «Король та інші проти України» ЄСПЛ визнав прийнятними скарги ОСОБА_1 щодо порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обмеження доступу до суду та щодо порушення статті 13 Конвенції щодо відсутності ефективного засобу правового захисту.

16. Вказує, що рішення судів України фактично позбавили його права на справедливий суд та ефективний засіб правового захисту в розумінні Конвенції, а також позбавили заявника гарантованого статтею 56 Конституції України права на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рух справи у Верховному Суді

17. Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

18. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 листопада 2025 року провадження за заявою ОСОБА_1 відкрито та витребувано матеріали справи № 757/38039/17-ц із Печерського районного суду м. Києва. Розгляд справи призначено на 14 січня 2026 року.

19. 08 грудня 2025 року надійшов офіційний переклад рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2025 року у справі «Король та інші проти України» (заява № 82560/17 та 6 інших заяв).

20. 29 січня 2026 року до Верховного Суду надійшла справа № 757/38039/17-ц.

21. Від відповідача та третьої особи заперечень на заяву ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами не надходило.

22. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2026 року задоволено заяву судді Погрібного С. О. про самовідвід та відведено його від участі в розгляді справи № 757/38039/17-ц.

23. У судове засідання 11 березня 2026 року учасники провадження явку не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Підстав для відкладення розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами немає.

Фактичні обставини справи

24. Суди встановили, що у 2012 році ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. 3 березня 2012 року суд забезпечив його позов шляхом накладення арешту на належні відповідачеві транспортні засоби, зокрема на автомобіль марки «Ауді А6» та автобус марки «Богдан А09202». Рішенням цього ж суду від 31 травня 2012 року його позов про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів було задоволено.

25. Державний виконавець 16 липня 2012 року відкрив виконавче провадження на виконання вказаного рішення суду та наклав арешт на вказані автомобілі. Проте з відповіді автомобільної інспекції ОСОБА_1 стало відомо, що наведені вище автомобілі були зняті з обліку для реалізації та не зареєстровані за ОСОБА_2 27 червня 2014 року державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу у зв`язку з відсутністю майна в боржника.

26. У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про відшкодування шкоди.

27. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2014 року провадження в адміністративній справі № 813/8327/14 закрито у зв`язку з тим, що її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

28. У січні 2015 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

29. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2015 року, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду через пропуск ним строку звернення до суду.

30. У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом до управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 256 309 грн 62 коп. та моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

31. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що дії автомобільної інспекції щодо зняття з обліку належних ОСОБА_2 транспортних засобів під час дії ухвали суду про їх арешт є незаконними та такими, що унеможливили виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 травня 2012 року. У зв`язку із цим ОСОБА_1 була завдана майнова шкода через неможливість задовольнити свої вимоги шляхом реалізації цього майна.

32. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Судове рішення обґрунтовано тим, що позивач пред`явив вимоги до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, має бути держава Україна в особі уповноважених на розпорядження коштами державного бюджету органів - Державної казначейської служби України.

33. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року у відкритті касаційного провадження відмовлено на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України у зв`язку з необґрунтованістю касаційної скарги.

34. У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із аналогічним позовом до Державної казначейської служби України. Проте судовими рішеннями йому було відмовлено у задоволенні позову, оскільки за висновком судів відповідачем у справі має бути держава в особі органів, які допустили порушення, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Мотиви, якими керується Велика Палата Верховного Суду при вирішенні заяви

35. Велика Палата Верховного Суду, заслухавши суддю-доповідача, з дотриманням передбачених законодавством меж і підстав перегляду судових рішень за виключними обставинами дійшла таких висновків.

36. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» далі - (Закон № 3477-IV) і статті 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у кожній справі, в якій вона є стороною.

37. Глава 3 Закону № 3477-IV визначає, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру.

38. За статтею 41 Конвенції, якщо Європейський суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Європейський суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

39. Відповідно до положень частини першої статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

40. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (частина друга статті 10 Закону № 3477-IV).

41. При застосуванні статті 10 Закону № 3477-IV слід враховувати Рекомендацію № R(2000)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», відповідно до якої повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати особливо тоді, коли:

- потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

- рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

42. У рішенні від 09 жовтня 2025 року у справі «Король та інші проти України» ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції.

43. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

44. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

45. Суди у справах № 465/5323/15 (за позовом ОСОБА_1 до автомобільної інспекції) та № 757/38039/17-ц (за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України) відмовили у задоволенні позовів через обрання позивачем неналежного відповідача. При цьому виникла юридична колізія та було позбавлено позивача права на судовий захист.

46. Таким чином, вирішуючи заяву про перегляд судових рішень за виключними обставинами, Велика Палата Верховного Суду повинна визначити належного відповідача у цій справі.

Щодо відповідальності держави за шкоду, завдану діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових чи службових осіб

47. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

48. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

49. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

50. За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

51. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

52. Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

53. Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

54. Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

55. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

56. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

57. Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах [див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)].

58. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункти 8.5, 8.6), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункти 34, 35)].

59. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та від 14 січня 2026 року у справі 465/5323/15.

60. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (див. пункт 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Щодо суті спору

61. У цій справі ОСОБА_1 пред`явив позов лише до Державної казначейської служби України. Проте, як уже зазначено вище, остання не завдавала позивачеві шкоди, про що свідчать мотиви та підстави позову. Отже, Державна казначейська служба України та її територіальні органи не є належними відповідачами у цій справі.

62. Натомість завдання матеріальної та моральної шкоди позивач пов`язує з діями Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, до якої позову у цій справі не пред`явлено.

63. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо неналежного обрання позивачем відповідача у цій справі та відмови у зв`язку із цим у задоволенні його позову. Тому підстав для скасування судових рішень у цій справі немає.

64. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне наголосити, що права ОСОБА_1 на судовий захист не порушені, оскільки постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2026 року у справі № 465/5323/15 за його позовом до Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про відшкодування шкоди було скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 листопада 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року, а справу направлено на новий розгляд.

65. Отже, ОСОБА_1 має можливість у встановленому законом порядку захистити свої права та доводити свої позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до належного відповідача - Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень

За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі (пункт 1 частини третьої статті 429 ЦПК України).

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами немає.

Керуючись статтями 416, 418, 419, 423, 429 Цивільного процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Ткачук

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. Л. Булейко М. В. Мазур

І. А. Воробйова С. Ю. Мартєв

М. М. Гімон Н. М. Мартинюк

О. А. Губська К. М. Пільков

А. А. Ємець Т. Г. Стрелець

В. В. Король І. В. Ткач

С. І. Кравченко В. Ю. Уркевич