Справа №484/5786/25
Провадження № 22-ц/812/453/26
Доповідач в апеляційнійінстанції: Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М.,Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Шурмою Є.М.,

за участіпредставникапозивача - ОСОБА_1 ,

представникавідповідача - ІванченкаО.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 , подану адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем,

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Медведєвою Н.А., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про визнання недійсними договорів оренди земельної частки (паю)

В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" (далі ТОВ "Агрофірма Корнацьких") про визнання недійсними договорів оренди земельної частки (паю).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 18 травня 2023 року, позивачеві на праві приватної власності належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївськоїобласті: площею 1,3883 га з кадастровим номером :01:000:1194; площею 2,5734 га з кадастровим номером :01:000:1197; площею 1,3458 га з кадастровим номером :01:000:1200; площею 2,6117 га з кадастровим номером :01:000:1201.

28 грудня 2009 року ОСОБА_4 (за життя будучи власницею зазначених вище земельних ділянок) уклала з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договори оренди земельних часток (паїв) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів, що належали їй на підставі сертифікатів серії МК № 0035571 (реєстраційний № 1429) та серії МК № 0035572 (реєстраційний № 1430), які були зареєстровані у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 51 та № 53 від 02 березня 2010 року. Строк дії договорів становить 50 років до 31 грудня 2059 року (пункт 2.3 договору).

У розділі 5 цих договорів «Реквізити та підписи сторін», від імені орендодавця ОСОБА_4 договори підписано ОСОБА_5 за нотаріальною довіреністю.

Зазначав, що під час укладання правочину ОСОБА_4 особисто не була присутньою, їй не був наданий примірник договору. Крім того, укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_5 визнав істотні умови договору самостійно, попередньо не погоджуючиїх з ОСОБА_4 .

Крім того, ОСОБА_5 на дату державної реєстрації юридичної особи ТОВ «Агрофірма Корнацьких» був одним із її засновників та є рідним братом ОСОБА_6 , який також був в числі засновників ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Також, як згодом стало відомо позивачу, у зазначеній в договорах довіреності, окрім ОСОБА_5 , повіреною особою, яка б мала діяти в інтересах довірителя щодо належних їй земель, виступав ще ОСОБА_7 . який на час видачі довіреності, зокрема і на його ім`я, був генеральним директором «Агрофірми Корнацьких». Таким чином, в укладених оспорюваних договорах оренди земельної частки (паю) ОСОБА_7 виступає як представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких», діючий на підставі статуту Товариства, тобто особа, яка заздалегідь діяла в інтересах орендаря, так як була його безпосереднім керівником.

Крім того, як відомо позивачу, повіреною особою у зазначеній вище довіреності виступає також саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», яке згідно оспорюваного договору є орендарем.

Позивач вважає, що отримуючи від ОСОБА_4 довіреність щодо вчинення від її імені будь-яких дій відносно належної їй землі, зазначені вище особи керувалися не її інтересами, як довірителя, а цілеспрямовано вчиняли всі можливі дії на передачу землі у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вигідних для останнього умовах, так як були на той час у тісному трудовому зв`язку та в родинних відносинах ( ОСОБА_5 ) з ОСОБА_6 , який на дату державної реєстрації юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» також є одним із його засновників.

Таким чином, вважає, що на час укладання оспорюваного договору існувала зловмисна домовленість між зазначеними особами, та недотримання його прав.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної частки (паю), укладений 28 грудня 2009 року між ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_5 , зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 51 від 02.03.2010, а також договір оренди земельної частки (паю), укладений 28 грудня 2009 року між ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_5 , зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 53 від 02.03.2010.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є власником земельних ділянок, наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області площею 1,3883 га з кадастровим номером :01:000:1194; площею 2,5734 га з кадастровим номером :01:000:1197, площею 1,3458 га з кадастровим номером :01:000:1200, площею 2,6117 га з кадастровим номером :01:000:1201.

Під час розгляду справи представник позивача стверджував, що зазначені земельні ділянки були виділені в натурі із земельних часток (паїв), які були передані ОСОБА_4 . Остання померла та після її смерті право власності на земельні ділянки перейшло до позивача в порядку спадкування. Однак жодного доказу на підтвердження цього суду не надано.

Крім того, з огляду на свідоцтва про право на спадщину за заповітом, які були видані 18.05.2023 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Мовчаном А.С., реєстраційні номери 953, 954, 955, 956, зазначені вище земельні ділянки позивач отримав у спадщину після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За такого, суд першої інстанції виснував, що оскільки позивачем не надані докази на підтвердження того, що відповідачем порушене саме його право та законні інтереси, то не вбачав підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_1 , посилаючись на ті самі обставини, які зазначав у позовній заяві, а також на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить про його скасування та ухвалення нового, про задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що предметом заявленного позивачем позову були договори оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 року зареєстровані у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за № 51 та 53 від 02.03.2010. Копії зазначених договорів були надані як позивачем, так і відповідачем, та містяться у матеріалах справи.

Жодних сумнівів щодо права оскаржувати дані договори оренди сааме позивачем будь-якою стороною по справі не заявлялося.

Вказує, що судом першої інстанції взагалі не було досліджено дані докази по справі, не було надано правової оцінки щодо обґрунтованих позивачем підстав позову, що в свою чергу свідчить про поверхневий розгляд справи, та ухвалення рішення без вирішення спору по суті.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції фактично не дослідив підстав заявленого позову та не навів належного й мотивованого обґрунтування відмови в його задоволенні саме з урахуванням цих підстав. Унаслідок такого підходу, позивача було фактично позбавлено можливості повторного звернення до суду з тим самим предметом та з тих самих підстав позову. А отже, було порушено його право на захист та відновлення законних прав та інтересів як власника належного йому майна, а також право на ефективний судовий розгляд і вирішення спору по суті щодо заявленного позивачем предмета спору. Водночас суд не вирішив по суті спір, що виник між сторонами, зокрема щодо питання дійсності чи недійсності зазначених договорів оренди землі, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи та порушення принципу ефективного судового захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач про дату, час та місце розгялду справи повідомлений належним чином, проте у судове засідання не зявився, справу розглянуто за його відсутності, що не суперечить приписам частини 2 статті 372 ЦПК України.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представників сторні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягаєз адоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які маютьз начення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_4 була власником земельних часток (паїв) колишнього КСП «Світанок» Камянобалківської сільської ради Первомайського району, що посвідчується сертифікатами серії НОМЕР_1 ( реєстраційний номер 1429) та НОМЕР_2 ( реєстраційний номер №1439).

26 грудня 2003 року ОСОБА_4 за нотаріально посвідченими дорученнями, які зареєстровані в реєстрі за №11302 та№11304, уповноважила ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_7 та ОСОБА_9 бути її представниками з усіма повноваженнями з питань користування та розпорядження нележними їй на підставі сертифікатів серії МК №0035572 та МК №0035571 земельними частками (паями) в колишньому КСП «Світанок» Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району площею по 4,78 кожний, та або отриманого на підставі сертифікатів земельною ділянкою, виділеною в натурі згідно Державних актів на право приватної власності.

Для цього ОСОБА_4 надала повіреним право:

- здійснювати нагляд за належною їй землею, мати вільний доступ до ділянки, при настанні сезону- вживати заходів до обробки землі, збору врожаю та його використанню, вносити необхідні платежі, які стосуватимуться реалізації її права власності на земельнуділянку;

- вчиняти всі дозволені законодавством правочини по розпорядженню, користуванню земельною ділянкою (здавати в оренду, заставляти, тощо), визначати в кожному випадку суттєві умови договору, подавати від її імені заяви, розписуватися за неї, отримувати гроші, майно по укладеним договорам (а.с.50,51).

28 лютого 2009 року між ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв ОСОБА_5 , та ТОВ «Агрофірма Корнацьких»,в особі генерального диреткора ТОВ «Агрофірма Корнацьких» ОСОБА_7 , укладено договори оренди земельної частки (паю), які зареєстровані у Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам`янобалківській сільській раді за №51 та №53 від 02 березня 2010 року, за умовами яких відповідачу передані в оренду земельні часткй (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів кожна, які розміщені в межах земельної ділянки, закріпленої кадастровим планом часток (паїв), переданих у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких»( а.с.14,15).

ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом ( реєстраційні №№953,954,955,956), виданих 18 травня 2023 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Мовчан А.С. після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , належать земельні ділянки, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області площею 1,3883 га з кадастровим номером :01:000:1194; площею 2,5734 га з кадастровим номером :01:000:1197, площею 1,3458 га з кадастровим номером :01:000:1200, площею 2,6117 га з кадастровим номером :01:000:1201( а.с.10-13).

Право власності вказані земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав наи нерухоме майно 18 травня 2023 року ( а.с.10,11,12,13).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати недійсними договори оренди земельної частки (паю), вчинені, на його переконання, за відсутності погодження ОСОБА_5 з ОСОБА_4 істотних умов договору оренди землі та за зловмисної домовленості як його представника, так і представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведенність позивачем порушення відповідачем саме права та законних інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.

Cтаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду у цій справі, позивач посилався на статті 237- 239, 215, частину 1 статті 232 ЦК України та просив визнати укладені договори оренди земельної частки(пай) недійсними .

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього ж Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

У справі, що розглядається, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства про визнання недійсними договорів оренди на підставі частини 1 статті 232 ЦК України.

При цьому, позивач у справі - не є стороною зазначених договорів.

В обґрунтування наявності порушеного цивільного права (інтересу) позивач зазначив про те, що договори оренди земельних часток (паїв) були укладені внаслідок зловмисної домовленостей представника одніє сторони орендодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та представника іншої сторони орендаря ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - Кирилюка О.П., у зв`язку з чим спірні правочини, на його думку, підлягають визнанню недійсними.

Проте, суд першої інстанції встановив, що позивач не довів порушення відповідачем саме його прав та законних інтересів.

Водночас ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статтях 3, 627 ЦК України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 904/2979/20.

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18.

Водночас у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, колегія суддів враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інтанції з`ясувавши, що позивач набув права власності на вказані ним земельні ділянки після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому представник позивача стверджував, що зазначені земельні ділянки були виділені в натурі із земельних часток (паїв) належник ОСОБА_4 , яка померла і до нього перейшло право власності в порядку спадкування. Проте позивачем та його представником жодного доказу на підтвердження вказаних обставин надано не було, що свідчить про недоведеність позивачем порушення відповідачем його прав та законних інтересів.

Водночас колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів, суд першої інстанції правомірно не вдався до правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для визнання договорів недійсним, оскільки встановлення судом відсутності порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача.

Оскільки відсутність порушення прав і законних інтересів позивача спірних правочинів є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, доводи, викладені позивачем у апеляційній скарзі щодо не надання судом першої інстанції правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для визнання договорів недійснии колегія суддів до уваги не бере.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що судом першої інстанції надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивач, через свого представника адвоката Кравченка О.С., подав апеляційну скаргу до якої долучив копії: свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 жовтня 2002 року, (реєстраційний номер 2-1925),свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_4 від 18 липня 2013 року ( індексні №№ 6404138,6395184,6400906, 6399485), про прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_10 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26 серпня 2016 року ( реєстарційні №№1-419,1-420,1-421,1-423) про прийняття спадщини ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_4 , чотири витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформовані 18 липня 2013 року.

Протокольную ухвалою апеляційного суду від 10 березня 2026 року відмовлено у прийнятті та долучені вказаних документів до матеріалів справи з огляду на таке.

Так, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина перша статті 83 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку -позивача).

Однак, про наявність таких об`єктивних обставин ні позивач, ні представник позивача суду не повідомляли.

Із матеріалів справи встановлено, зазначені докази не були подані суду першої інстанції і позивач у позові та у запереченнях на відзив на позовну заяву не зазначав про їх наявність та об`єктивні причини неможливості їх подання.

Вказані докази додано лише до апеляційної скарги.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Долучаючи до апеляційної скарги нові докази апелянт не вказав причин неподання їх до суду першої інстанції та не надав доказів поважності причин неможливості їх подання до суду першої інстанції, клопотань про поновлення строку на їх подання не заявив, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для прийняття та дослідження поданих апелянтом нових доказів під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. Не вказав такі об`єктивні обставини і представник апелянта у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Відтак доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до пункту 1 чатини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем, залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцятиднів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено16 березня 2026 року.