Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5492/19 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/5492/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Невмержицької О.А. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, який 10.06.2021 уточнила та просила визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право власності на частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва вищевказаного. житлового будинку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 29.10.2011 сторони уклала шлюб, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24.12.2019 року було розірвано. В період перебування у шлюбі, а саме з 29.10.2011 року по 10.10.2019 року, ними було розпочато будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , будівельні матеріали на який були придбані за спільні кошти. Після розірвання шлюбу вони не дійшли згоди щодо розподілу розпочатого будівництва житлового будинку.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним, право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення по відмову у задоволенні уточнюючої позовної заяви. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Вказує, що частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належить йому на праві особистої приватної власності згідно договору дарування. Земельна ділянка з кадастровим номером :02:007:0132, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення : для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить йому на праві особистої приватної власності внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні. Договір дарування частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є дійсним, правомірним, не оскаржений в судовому порядку. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 листопада 2020 року провадження по даній справі було зупинено до розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини вказаного житлового будинку та набранням рішенням у цій справі законної сили. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.01.2021 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу Івчук Станіслав Станіславович про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку - відмовлено. Рішення набрало законної сили. Приватизацію земельної ділянки за ОСОБА_2 також не було спростовано. Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Оцінку вказаним обставинам суд першої інстанції не надав у своєму рішенні. В подальшому позивачем було уточнено позовну заяву, де було змінено позовну вимогу: на визнання будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності та поділ цього майна. Однак до позовної заяви позивачем не додано жодної квитанції, розрахункового документу, договору з підрядною організацією , які підтверджували б придбання будівельних матеріалів в період шлюбу та здійснення будь яких будівельних робіт в період шлюбу. Суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, що судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Однак, постановляючи рішення по даній справі, судом першої інстанції не з`ясовано ні обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з`ясовувано джерело і час придбання зазначеного майна, в даному випадку будівельних матеріалів. В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що в період перебування у шлюбі, а саме з 29.10.2011 року по 10.10.2019 року, сторонами було розпочато будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що також стверджується схемою забудови земельної ділянки, повідомленням про початок будівельних робіт, будівельним паспортом. Будівельний паспорт - це документ, що містить містобудівні та архітектурні вимоги для легального будівництва індивідуального житлового, садового чи дачного будинку (до 2 поверхів і площею до 500 м), а також господарських споруд на ділянці, який замінює проєкт будівництва і видається місцевими органами архітектури через ДІЮ або ЦНАП після подання заяви, правовстановлюючих документів та ескізних намірів. Отже, схема забудови земельної ділянки, повідомлення про початок будівельних робіт і будівельний паспорт - це документи в галузі архітектури і містобудування, які підтверджують наміри, проект, схему забудови земельної ділянки, майбутнього будівництва, що є в планах, та не є підтверджуючими документами фактично розпочатого або частково здійсненого будівництва. Не було надано до матеріалів справи позивачем та не проведено в рамках судової справи будівельно-технічної, оціночно-будівельної, експертиз. Суд першої інстанції не вказав у своєму рішенні, на який вид будівельних матеріалів визнав частину права власності позивача і відповідача, на які саме будівельні матеріали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що об`єкт незавершеного будівництва на адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки фактично збудований за час шлюбу і за спільні кошти та працею подружжя.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29.10.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24.12.2019 було розірвано.

Відповідно до договору дарування від 10.10.2012 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували ОСОБА_2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Коростенської міської ради №119 від 20.03.2013 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.01.2021 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Коростенського міського нотаріального округу Івчук С.С. про визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 від 10.10.2012 відмовлено.

Щодо позовної вимоги про визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2024 у справі №523/14489/15-ц зауважила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування у зареєстрованому шлюбі з 29.10.2011 2008 року до 10.10.2019 року.

Відтак помилковим є висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги про визнання будівельних матеріалів спільним сумісним майном подружжя, оскільки це є неефективним способом захисту.

Щодо позовної вимога про визнання права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва будинку.

Позивача просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва спірного будинку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку саму норму містять частини третя та четверта статті 368 ЦК України.

Тобто вказана норма встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18),від 26 березня 2021 року у справі №414/277/17 (провадження №61-2934св19) та від 21 квітня 2021 року у справі №214/3609/18 (провадження №61-3836св20).

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).

Під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує у мотивувальній частині рішення. Останнє лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном і зазначення про таке визнання в резолютивній частині судового рішення не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є вимога про поділ спільного сумісного майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 70)).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила визнати за нею права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва спірного будинку.

Велика Палата Верховного Суду розглядала питання про можливість визнання за подружжям права власності на будматеріали, використані під час будівництва самочинного об`єкта, та виснувала, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації і його державної реєстрації право власності на це новостворене майно як на об`єкт цивільного обороту не виникає; у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, використаних під час будівництва (створення майна). За неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати за сторонами спору право на будматеріали та конструктивні елементи будинку або з урахуванням обставин справи залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22)).

З огляду на вказане позивачка, заявивши вимогу про визнання права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва будинку, обрала ефективний спосіб захисту цивільного права.

У ст. 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29.10.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24.12.2019 було розірвано.

Відповідно до договору дарування від 10.10.2012 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували ОСОБА_2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Коростенської міської ради №119 від 20.03.2013 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість ОСОБА_1 будь-яких належних та допустимих доказів щодо придбання будівельних матеріалів, які були використані при будівництві будинку не надано, клопотань про призначення судової будівельно-товарознавчої експертизи заявлено не було.

Зокрема в матеріалах справи відсутні квитанції, накладні які б підтверджували вид придбаних будівельних матеріалів, їх кількість та вартість.

З огляду на вищевикладені норми права та обставини справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог свідчить про їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях та є підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Частина 13 статті 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1152,60 грн підлягають стягненню з позивача на користь на користь відповідача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1152,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді О.Б. Талько

А.М. Шевчук