ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Харків

справа № 612/400/25

провадження № 22-ц/818/1230/26

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Муренченко С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Держава Україна в особі Харківської обласної прокуратури,

третя особа начальник Близнюківського відділу Лозівської окружної прокуратури Павлюченко А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2025 року в складі судді Цендри Н.В.

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа: начальник Близнюківського відділу Лозівської окружної прокуратури Павлюченко Андрій Сергійович, про компенсацію матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що підставою для відшкодування шкоди, завданої йому незаконними рішеннями, дією і бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, є виправдувальний вирок суду від 11.03.2021, який вступив у законну силу, яким було встановлено, що він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, відносно нього незаконно застосували запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, був незаконно накладений арешт на його майно, він був незаконно відсторонений від роботи, на роботі та по місту його проживання третьою особою незаконно поширювалися свідомо неправдиві відомості.

Зазначив, що з вини третьої особи та відповідача порушені його права не поновлені, він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону. З вини третьої особи та відповідача навмисно було порушено його психологічне благополуччя, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків. Протягом тривалого часу, він, завідомо невинний, змушений був витрачати свій особистий час і звертатися до суду та адвоката за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, навмисно злочинно порушених третьою особою та відповідачем, що привело до позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, неможливості продовжити активне особисте життя, так як незаконні дії третьою особи та відповідача завдали непоправну шкоду його престижу та діловій репутації, у недоторканості його невід`ємних прав і свобод, у психологічному дискомфорті та почуття несправедливості, що вимагало від нього докласти значних додаткових зусиль для організації свого життя, які призвели до моральних страждань.

Внаслідок пред`явлення незаконного обвинувачення, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, які він не робив, та незаконного тривалого перебування під слідством і судом з 21 листопада 2019 року по 01 квітня 2025 року, тобто 64 місяця, то відшкодування моральної шкоди на його користь складає 512 000 грн.

Зазначив, що майнова шкода, яка складається з загальних витрат на правову допомогу при підготовці документів по справі № 612/3/20 в розмірі 343 773,00 грн.

Просив стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України в розмірі 512 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та майнову шкоду в розмірі 345 189,10 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 360000,00 грн та майнової шкоди у розмірі 80000,00 грн; в іншій частині позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши його до 82240,00 грн, відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено 23.09.2025, відтак суд вірно посилався на Закон України «Про державний бюджет України на 2025 рік», однак не врахував, що ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1600,00 грн, тому вважала, що розмір відшкодування моральної шкоди має становити 82 240,00 грн. Зазначила, що витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 листопада 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченому ч.2 ст. 364 КК України (а.с.7-10).

Ухвалою слідчого судді Близнюківського районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року застосовано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (а.с.24-25).

Ухвалою слідчого судді Близнюківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2019 року ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника Відділу освіти, молоді та спорту Близнюківської районної державної адміністрації строком до 21 січня 2020 року включно (а.с.26-28)

Ухвалою слідчого судді Близнюківського районного суду Харківської області від 20 грудня 2019 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку площею 1,1000 га, кадастровий номер :02:000:0411; земельну ділянку площею 0,8056 га, кадастровий номер :01:000:0381, шляхом заборони їх відчуження (а.с.29-31).

Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника Відділу освіти, молоді та спорту Близнюківської районної державної адміністрації строком до 03.04.2020 року включно (а.с.32).

Вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 11 березня 2021 року у справі № 612/3/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.4 ст.191 та ч.2 ст.364 КК України та виправдано. Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі відділу освіти, молоді та спорту Близнюківської РДА про стягнення з ОСОБА_1 шкоди завданої злочином залишено без розгляду. Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Близнюківського районного суду Харківської області від 20.12.2019р. на майно ОСОБА_1 , а саме: дві земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0411; :01:000:0381 скасовано. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили не обрано (а.с.35-43).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року виправдувальний вирок Близнюківського районного суду Харківської області від 11 березня 2021 року залишено без змін, апеляційну скаргу прокурора - залишено без задоволення (а.с.44-52).

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій, задоволено частково, ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 травня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 березня 2024 року вирок Близнюківського районного суду Харківської області від 11 березня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення (а.с.53-56).

Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 березня 2024 року стосовно ОСОБА_1 без змін (а.с.58-67).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі».

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.

Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди з урахуванням конкретних обставин справи не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 211/2832/19 (провадження № 61-9749св23).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що:

«положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи».

Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, які призвели до значних душевних страждань, погіршення його відносин з оточуючими, порушення нормальних життєвих зв`язків та стану здоров`я, приниження честі, гідності та ділової репутації; тривале незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством більше 5 років мало для позивача психотравмуючі наслідки.

На думку позивача, для відновлення нормального психологічного стану та відновлення ділової репутації йому має бути відшкодовано 512000,00 грн моральної шкоди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 має право на відшкодування на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 21.11.2019 з моменту повідомлення про підозру по дату набрання вироком законної сили відповідно до ухвали Харківського апеляційного суду від 25.05.2021 про залишення виправдовувального вироку без змін, та з скасування ухвали Харківського апеляційного суду від 25.05.2021 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.11.2021 року - по дату набрання вироком законної сили 04.03.2024 відповідно до ухвали Полтавського апеляційного суду про залишення виправдовувального вироку без змін, тобто позивач під слідством перебував 3 роки, 8 місяця і 20 днів.

Як вбачається зі статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000,00 грн.

Отже, враховуючи мінімальний розмір заробітної плати (8000,00 грн) за кожен місяць перебування під слідством чи судом (судом розраховано як 45 місяців) мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 360000,00 грн (45х8000).

Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, їх значну тривалість протягом 3 років 8 місяців і 20 днів, вимушені зміни у житті позивача, ступінь зниження його репутації, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 360000,00 грн відповідає мінімальному, визначеному законом, в повній мірі є достатнім для компенсації спричинених моральних страждань.

Доводи Харківської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 грн, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем не вносилися, і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема Законом України «Про Державний бюджет України».

До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24), від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24 (провадження № 61-9822св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24).

Крім того, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є в розумінні статей 56,62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини 2статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» відсутні. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24).

Що стосується позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди у сумі 345189,10 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи питання про відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження № 61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, а також Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, провадження № 61-22131св19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19, провадження № 61-10459св20, від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18, провадження № 61-3157св21, від 26 серпня 2024 року у справі №932/10156/21, провадження № 61-26св24, від 05 березня 2025 року справа № 166/789/24, провадження № 61-14883св24 та інших.

Указана судова практика є незмінною.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У положеннях КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

У постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23, на яку посилається прокурор у касаційній скарзі, викладено висновок, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження позивач надав: договір про надання правової допомоги від 16.01.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та захисником-адвокатом Легезою М.А.; додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги від 20.01.2020 року; Акт прийому передачі наданої правової допомоги з урахуванням рекомендованих мінімальних ставок адвокатського гонорару за період з 16.01.2020 року по 14.04.2025 року; квитанції до прибуткових касових ордерів; рішення судів усіх інстанцій, де серед учасників судових засідань зазначено захисника-адвоката Легезу М.А.

Судом першої інстанції надано вірну оцінку доказам, що підтверджують витрати на правничу допомогу, з якою погоджується апеляційний суд.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, колегія суддів погоджується з висновком суду, що справедливим і співмірним буде стягнення на користь ОСОБА_1 80 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Харківська обласна прокуратура в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова