05 березня 2026 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Муленко Я.В., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни до Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «ПОЛІМЕР» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги,
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни звернулася до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовом до Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «ПОЛІМЕР» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку, а також вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку.
В обґрунтування позову зазначено наступне. Позивач з 13.03.2023 по 22.08.2025 перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Відповідач систематично порушував вимоги статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» щодо регулярної виплати заробітної плати, внаслідок чого на день звільнення утворилася заборгованість у розмірі 240 189,91 грн., що підтверджується розрахунковими листками за 20242025 роки. Повний розрахунок у день звільнення 22.08.2025 здійснено не було, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, відповідно до ч. 2 ст. 116 КЗпП України, позивачу не надавалося. На адвокатський запит від 17.09.2025 № 13/09 відповідач листом від 18.09.2025 № 107 повідомив про необхідність продовження строку виконання, однак жодних документів так і не надав. Систематичне порушення законодавства про оплату праці стало підставою для вимушеного звільнення позивача за статтею 38 КЗпП України та виникнення права на вихідну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП України.
У зв`язку з викладеним, позивач звернулася до суду та просить стягнути на її користь належні їй виплати та судові витрати.
Ухвалою суду від 01.12.2025 позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. 16.12.2025 представником Позивача через систему «Електронний суд» подано відповідну заяву.
Ухвалою суду від 17.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; встановлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву; витребувано від відповідача докази у справі, а саме: копію письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні; довідку про розмір заборгованості із заробітної плати; особові рахунки з 13.03.2023 по 22.08.2025; табелі обліку робочого часу за червеньлипень 2025 року; довідку про розмір середньоденної заробітної плати; копію особової справи. Копію ухвали доставлено до електронного кабінету відповідача 18.12.2025 та вручено засобами поштового зв`язку 26.12.2025, що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи.
09 лютого 2026 року ухвалою суду, постановленою за результатами розгляду клопотання представника позивача, до відповідача застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн) у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 17.12.2025 про витребування доказів. Незважаючи на застосований захід процесуального примусу, відповідач витребуваних доказів не надав.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися; від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності; позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надав.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв`язку із зазначеним, суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «ПОЛІМЕР» з 13 березня 2023 року по 22 серпня 2025 року, що підтверджується записами № 1213 у трудовій книжці позивача.
Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, за власним бажанням у разі, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Розмір заборгованості із виплати заробітної плати у сумі 240 189,91 грн підтверджується сукупністю таких доказів.
Згідно із розрахунковими листками за вересень 2024 серпень 2025, наданими позивачем, встановлено, що за листопад 2024 нараховано 31 060,00 грн, виплат не здійснено, борг на кінець місяця 25 003,30 грн; за грудень 2024 нараховано 31 060,00 грн, виплат не здійснено, борг 48 919,50 грн; за січень 2025 нараховано 25 700,00 грн, виплат не здійснено, борг 68 708,50 грн; за лютий 2025 нараховано 31 057,00 грн, виплат не здійснено, борг 92 622,39 грн; за березень 2025 нараховано 30 585,27 грн, виплат не здійснено, борг 116 173,05 грн; за квітень 2025 нараховано 30 046,10 грн, виплат не здійснено, борг 139 308,54 грн; за травень 2025 нараховано 28 680,88 грн, виплат не здійснено, борг 161 392,82 грн; за червень 2025 нараховано 35 256,00 грн, борг 185 305,94 грн; за липень 2025 нараховано 36 490,67 грн, виплат не здійснено, борг 213 403,76 грн; за серпень 2025 нараховано 34 787,20 грн (у т.ч. компенсація відпустки 19 787,20 грн та оклад за 12 відпрацьованих днів 15 000,00 грн), виплат не здійснено, борг на дату звільнення 240 189,91 грн.
Листом Головного управління ДПС у Запорізькій області від 03.02.2026 № 4394/6/08-01-24-07-06, наданим у відповідь на адвокатський запит від 28.01.2026 № 24/01, підтверджуються суми нарахованої (виплаченої) заробітної плати ОСОБА_1 за звітні періоди з 01.10.2024 по 31.08.2025 платником податків ПП ВКФ «ПОЛІМЕР», сформовані на підставі Додатка 4ДФ до Податкового розрахунку за ознакою доходу «101» (заробітна плата). Дані ДПС підтверджують суми нарахованої заробітної плати, відображені у розрахункових листках, та факт її систематичної невиплати.
Банківською випискою АТ КБ «Приват Банк» від 17.02.2026 № A302QANIMVOKHS3A за рахунком НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) підтверджується, що впродовж 2025 року на рахунок позивача від «ВКФ ПОЛІМЕР» надійшли виключно такі кошти: 24.01.2025 23 482,26 грн; 05.05.2025 25 003,30 грн; 06.05.2025 25 003,30 грн (разом 73 488,86 грн). Співставлення зазначених виплат із загальною сумою нарахованої заробітної плати підтверджує наявність заборгованості у розмірі 240 189,91 грн.
Суд враховує, що відповідач не подав відзиву на позов, представник відповідача не з`являвся до судових засідань, не виконав ухвалу суду від 17.12.2025 про витребування доказів (особових рахунків, табелів обліку робочого часу, довідки про розмір заборгованості тощо) навіть після застосування заходів процесуального примусу.
У трудових спорах щодо оплати праці тягар доведення факту виплати заробітної плати лежить на роботодавцеві, оскільки саме він є розпорядником первинних фінансових документів. Ухилення відповідача від надання документів, що знаходяться виключно в його розпорядженні, тягне за собою покладення несприятливих процесуальних наслідків на сторону, яка перешкоджає встановленню обставин справи. З огляду на те, що відповідач не подав відзиву на позов та жодних доказів виплати заробітної плати або спростування розміру заборгованості, суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України.
За таких обставин суд вважає доведеним розмір заборгованості із виплати заробітної плати у сумі 240 189,91 грн та дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій частині.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Частиною другою цієї ж статті передбачено обов`язок роботодавця письмово повідомити працівника про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Відповідач не здійснив повного розрахунку у день звільнення 22.08.2025, а відповідного письмового повідомлення Позивачу не надав. Факт ненадання підтверджується ухиленням відповідача від виконання адвокатського запиту від 17.09.2025 № 13/09 та відсутністю відповідних документів у матеріалах справи.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника; розмір відшкодування визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Розрахунок середньоденної заробітної плати здійснюється відповідно до пунктів 5 та 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100). За два останніх календарних місяці, що передують місяцю звільнення (червень та липень 2025 року), заробітна плата, що береться до розрахунку, становить: за червень 2025 31 056,00 грн (без урахування неоподатковуваної матеріальної допомоги у розмірі 4 200,00 грн); за липень 2025 26 822,17 грн (оклад 20 652,17 грн + премія 6 170,00 грн, без урахування відпускних 3 867,40 грн та 5 801,10 грн, оскільки відповідно до Порядку № 100 суми відпускних при обчисленні середнього заробітку для виплат, пов`язаних із його збереженням, до двомісячного заробітку не включаються). Загальна сума нарахованої заробітної плати за два місяці: 31 056,00 + 26 822,17 = 57 878,17 грн. Кількість відпрацьованих робочих днів: червень 2025 21 день, липень 2025 19 днів, разом 40 днів. Середньоденна заробітна плата: 57 878,17 ? 40 = 1 446,95 грн.
Оскільки на день ухвалення цього рішення березня 2026 року минуло більше шести місяців з дня звільнення Позивача (22.08.2025), застосовується шестимісячне обмеження, передбачене частиною першою статті 117 КЗпП України. Граничний строк шестимісячного обмеження 22.02.2026. З огляду на те, що 22.02.2026 є вихідним днем (неділя), останній робочий день шестимісячного обмеження 20 лютого 2026 року. Кількість робочих днів у період затримки розрахунку з 23.08.2025 по 20.02.2026 включно становить 127 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 1 446,95 грн ? 127 = 183 762,65 грн.
Відповідно до статті 44 КЗпП України внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Систематична невиплата заробітної плати, є очевидним порушенням трудового законодавства, зокрема статей 24 і 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», та є підставою для кваліфікації звільнення за статтею 38 КЗпП України як вимушеного у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про оплату праці.
Судом встановлено, що позивач була вимушена звільнитися у зв`язку із систематичним порушенням ідповідачем законодавства про оплату праці, яке тривало понад десять місяців та призвело до накопичення заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 240 189,91 грн. Такі дії роботодавця є грубим порушенням законодавства про працю, що є самостійною та достатньою підставою для виплати вихідної допомоги в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.
Розрахунок вихідної допомоги здійснено відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку № 100: середньоденна заробітна плата 1 446,95 грн; середньомісячне число робочих днів (визначається шляхом ділення на 12 сумарного числа робочих днів за останні 12 календарних місяців) 22 дні; середньомісячний заробіток: 1 446,95 ? 22 = 31 832,90 грн; вихідна допомога за три місяці: 31 832,90 ? 3 = 95 498,70 грн.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. У практиці Європейського суду з прав людини вироблено сталу позицію, відповідно до якої поняття «майно» охоплює не лише класичні речові права, а й вимоги, щодо яких особа може обґрунтовано очікувати їх реалізації, зокрема виплати за трудовим договором. Відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум; невиплата заробітної плати розцінюється як порушення права на мирне володіння майном.
Відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми (стаття 116). Оскільки Відповідач такого повідомлення Позивачу не надав, строк звернення до суду не розпочався, а тому Позивач звернулася до суду в межах установленого законом строку.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач відзиву на позов не подав, доводів Позивача жодними доказами не спростував. Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 562/1292/19 (провадження № 61-4639св20) підтвердив, що у спорах, пов`язаних із заробітною платою, обов`язок доказування факту виплати покладається на роботодавця як на сторону, що зберігає первинні облікові документи. Зазначена правова позиція є застосовною до обставин цієї справи.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підтвердженими належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заробітної плати.
Загальна сума задоволених судом майнових вимог, за якими позивач звільнена від сплати судового збору, становить 240 189,91 грн.
Відповідно до п.п. 1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору для позовних заяв майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову.
Таким чином, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з Відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 401,90 грн. (240 189,91 грн. х 1%).
Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 гривень, сплачені за іншими позовними вимогами у даній справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України.
Щодо витрат на правничу допомогу: Позивачем заявлено орієнтовний розмір витрат у сумі 25 000,00 грн за надання правничої допомоги у суді першої інстанції. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки документи, що підтверджують фактично понесені витрати на правничу допомогу у конкретному розмірі, при розгляді справи суду не подані, їхній розподіл цим рішенням не здійснюється. Позивач не позбавлена права подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду в порядку, передбаченому частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до частини другої статті 430 ЦПК України суд може допустити негайне виконання рішення і в частині всієї суми заборгованості із заробітної плати.
З огляду на тривалий характер порушення трудових прав Позивача, значний розмір заборгованості та систематичну пасивну поведінку відповідача у справі, суд вважає за доцільне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми заборгованості із виплати заробітної плати.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 7682, 89, 141, 247, 263265, 280-283, 430 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вельможко Анни Ігорівни до Приватного підприємства Виробничо-комерційної фірми «ПОЛІМЕР» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги задовольнити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення всієї суми заборгованості із виплати заробітної плати 240 189 (двісті сорок тисяч сто вісімдесят дев`ять) гривень 91 копійка.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання заяви про перегляд заочного рішення, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне судове рішення складено 10 березня 2026 року.

Інформація про учасників справи відповідно до пункту 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Вельможко Анна Ігорівна.

Відповідач: Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма «ПОЛІМЕР», місцезнаходження: 69063, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 24, .

Суддя В.В. Калюжна