справа № 492/51/26
провадження № 2-о/492/20/26
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2026 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Варгаракі С.М.

за участю секретаря судового засідання Богдан А.І.,

заявниці ОСОБА_1 ,

представника заявниці адвоката Кочурова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: Арцизької міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

встановив:

Представник заявниці звернувся із зазначеною заявою до суду, в якій просив встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько заявниці ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 8,97 га, кадастровий номер :01:003:0144, розташована на території Деленської сільської ради Арцизького району Одеської області. Заявниця звернулася до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, однак у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, заявниці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Померлий ОСОБА_2 , який доводився батьком заявниці, у зв`язку з наявністю хронічної хвороби, необхідністю постійного догляду та допомоги проживав спільно із заявницею з жовтня 2006 року в будинку колишньої дружини ОСОБА_2 та матері заявниці. Встановлення факту постійного спільного проживання на час відкриття спадщини заявниці необхідно для оформлення спадщини після смерті батька, тому заявниця звернулася до суду з вказаною заявою.

У судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали, просили її задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, але від нього до суду надійшла заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, розглянувши заяву, вислухавши обґрунтування представника заявниці, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши письмові докази, вважає, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заснована на законі і доведена матеріалами справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , заявниця у справі, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком зазначений ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2025 року (а.с. 12). Внаслідок реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила своє дошлюбне прізвище на наявне « ОСОБА_4 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 0 від 14 березня 2025 року (а.с. 13).

ОСОБА_2 , який доводився батьком заявниці, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7). Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,97 га, кадастровий номер :01:003:0144, розташована на території Деленської сільської ради Арцизького району Одеської області, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 844369 від 19 березня 2007 року (а.с. 14-15).

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 702 від 14 листопада 2025 року, виданою Деленським старостинським округом ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , до складу його сім`ї входила дочка ОСОБА_1 , заявниця у справі (а.с. 18). Відповідно до акту опитування сусідів від 12 грудня 2025 року, комісія у складі старости Вознесенського Першого старостинського округу Павлівської сільської ради Болградського району Одеської області Дудкіної Т.М., адміністратора ЦНАП Борді Н.В., шляхом опитування сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 встановили, що ОСОБА_1 дійсно постійно проживала разом зі своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 на час смерті останнього, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19). З довідки Вознесенського Першого старостинського округу № 282 від 12 грудня 2025 року слідує, що ОСОБА_1 дійсно постійно проживала разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , на смерті останнього, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20).

ОСОБА_1 дійсно провела поховання та обрядові процедури ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Вознесенського Першого старостинського округу № 281 від 12 грудня 2025 року (а.с. 21).

Заявниця звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , однак заявниці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з пропуском строку подачі заяви на прийняття спадщини (а.с. 17).

Згідно з інформаційними довідками зі Спадкового реєстру № 83999874 (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), № 83629227 (заповіти/спадкові договори), щодо майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 , заведена спадкова справа № 477/2025 (а.с. 34, 35-42).

У судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили факт спільного проживання заявниці ОСОБА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідками, в зв`язку з тим, що даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з роз`ясненнями, що викладені в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

За позицією Пленуму Верховного Суду України, яка викладена у пунктах 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, судам роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У частині 4 статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 вказано: «для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 204/1052/20 вказано, що «під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17».

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Заявниця, звертаючись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вказувала, що оскільки батько хворів, потребував постійного догляду, а переїздити до помешкання заявниці не бажав, заявниця разом з батьком проживали за адресою: АДРЕСА_2 , що у судовому засіданні також підтвердили свідки.

Заявниця не була зареєстрована разом зі своїм батьком, проте до дня його смерті проживала разом з ним, здійснювала догляд за ним та після смерті здійснила його поховання та обрядові церемонії.

Відсутність реєстрації місця проживання заявниці за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, провадження № 61-44149св18; від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, провадження №61-2387св22; від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23, провадження № 61-10383св24.

У частині 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження постійного проживання разом зі спадкодавцем на час його смерті ОСОБА_1 надала відповідні довідки та акт опитування сусідів.

Також судом у справі було допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили факт постійного проживання заявниці ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час його смерті.

Судом встановлено, що заявниці необхідно встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для оформлення права на спадщину, отже встановлення факту проживання заявниці ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_2 на момент його смерті породжує юридичні наслідки, оскільки з визначенням їх спільного проживання законодавство пов`язує прийняття спадщини, при цьому, спір про встановлення даного факту відсутній.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним факт постійного проживання заявниці ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , беручи до уваги, що встановлення факту постійного проживання породжує юридичні наслідки для заявниці у виді права на спадкування, та в позасудовому порядку неможливо встановити відповідний юридичний факт, суд дійшов висновку про задоволення заяви та встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись статтями 7, 19, 76-81, 90, 211, 247, 315, 264-265, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зі своїм батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на час його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому наявного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Варгаракі С.М.