Справа №489/9619/24 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/638/26
Постанова

Іменем України

16 березня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Чистою В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва ухвалене 24 грудня 2025 року під головуванням судді Кокорєва В.В., повне рішення складено судом в цей же день, по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лапкевич Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , зазначивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позов обґрунтовано тим, що з 07 жовтня 2011 року він зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Будучи неповнолітнім йому стало відомо, що 10 грудня 2020 року вищевказана квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу.

Вважає, що продаж даної квартири було здійснено з порушенням норм передбачених ч.4 ст. 177 СК України та п. 1.8, 1.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме без надання дозволу органом опіки та піклування на вчинення такого правочину.

Після досягнення 08 грудня 2024 року ним 18 річного віку, звернувся до районного суду з даним позовом, у якому просив із підстав, зазначених вище, визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу, посвідчений 10 грудня 2020 року, номер 1745, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т.В., предметом продажу якого була квартира АДРЕСА_2 .

24 грудня 2025 року рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 5600,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що отримання Державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу існування факту права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження.

В даному випадку, перехід права власності на спірну квартиру відбувся на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, державний виконавець не зобов`язаний був отримувати відповідний дозвіл органу опіки та піклування.

Крім того, посилаючись на те, що торги відбулися без відповідного дозволу органу опіки та піклування, позивач не оскаржує такі торги, дії державного виконавця в рамках процедури реалізації майна з прилюдних торгів, набуття ПАТ «Дельта Банк» права власності на спірну квартиру чи реєстрацію права власності за Банком.

Суд першої інстанції також вказав, що при реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк», нотаріусу було надано довідку про відсутність відомостей про зареєстрованих осіб у спірному житловому приміщенні, тому суд зробив висновок про відсутність порушень процедури реєстрації права власності вказаної квартири за Банком.

Суд взяв до уваги, що позивач оскаржує договір купівлі продажу, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем, тоді як при вчиненні спірного правочину сторона продавця (власника квартири) не була батьком (матір`ю) неповнолітнього чи особою, яка їх замінює, тоді як чинним законодавством не передбачено обов`язку для таких осіб отримання дозволу від органу опіки та піклування на вчинення відповідного правочину.

При цьому суд послався на правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08 червня 2021 року у справі №607/8145/18, від 06 травня 2019 року у справі №639/5828/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №346/432/16-ц та від 19 червня 2019 року, у справі №695/2714/15-ц, в яких зазначено, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Суд також посилаючись на положення ч.4 ст.261 ЦК України вважав, що ОСОБА_1 звернувся з даним позовом в межах строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом всіх обставин справи, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково не визнав недійсним договір купівлі-продажу, укладений між Банком та ОСОБА_2 з підстав, передбачених статтею 203 ЦК України, оскільки на час укладення вказаного договору він був неповнолітнім, тому такий не міг бути укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Реалізація квартири, право користування якою мав він, відбулася незаконно.

Порушення прав позивача полягає у тому, що внаслідок незаконної реалізації квартири на електронному аукціоні були порушені його житлові права, оскільки він був позбавлений права користування житлом, знятий з реєстрації у спірній квартирі та не має іншого місця проживання.

Відчуження спірної квартири установою Банку, як іпотекодержателем здійснювалося не в порядку виконання судових рішень, а в позасудовому порядку, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку», тому, на думку апелянта, державний виконавець при здійсненні примусової реалізації арештованої квартири, в якій зареєстроване місце проживання дитини, зобов`язаний був попередньо отримати відповідний дозвіл від органів опіки, чого зроблено не було.

Крім того, відповідно до п.1.8 гл.2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України заява про наявність/відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування об`єктом житлової нерухомості подається будь-яким відчужувачем цього майна, тому висновок суду про обов`язок отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження спірної квартири стосується лише батьків, є помилковим.

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. 29 серпня 2005 року, належала на праві власності ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2011 року, звернуто стягнення на заставлене майно за іпотечним договором від 04 лютого 2008 року, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, за встановленою початковою ціною предмета іпотеки на рівні 585 017,00 грн.

23 травня 2014 року, приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Олефір М.Ю., видано свідоцтво, яким посвідчено, що ПАТ «Дельта Банк» належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Вказана квартира передана Банку відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, оскільки майно не реалізовано, торги не відбулися і стягувач ПАТ «Дельта Банк» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_3

23 травня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» у Державному реєстрі речових прав зареєстровано право власності на вказану вище квартиру.

16 червня 2020 року відбувся електронний аукціон з продажу квартири АДРЕСА_1 , переможцем якого став ОСОБА_2 , у відповідності до протоколу електронних торгів від 16 червня 2020 року № UA-EA-2020-05-22-000011-b.

10 грудня 2020 року між продавцем ПАТ «Дельта Банк» та покупцем ОСОБА_2 , укладено нотаріально посвідчений договір купівлі -продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва, посвідченого 23 травня 2014 року.

Вбачається, що оператором електронного аукціону було вказано про зареєстрованих у спірній квартирі осіб, у тому числі неповнолітньої особи 2006 року народження.

Натомість, під час укладання договору купівлі продажу, ПАТ «Дельта Банк» в заяві приватному нотаріусу від 10 грудня 2020 року повідомив, що в квартирі АДРЕСА_1 малолітні та неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні не зареєстровані і не проживають.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої станом на 08 грудня 2024 року право власності на вказану квартиру 10 грудня 2020 року зареєстровано за ОСОБА_2 .

Також вбачається, що 30 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_2 , як нового власника житлового приміщення, Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської області позивача знято з реєстрації у спірній квартирі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2021 року, за позовом ОСОБА_1 , визнано протиправним зняття останнього з реєстрації місця проживання. Зобов`язано Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської області поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки №1 та Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 19 грудня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_4 від 07 жовтня 2011 року.

Проаналізувавши наведені докази та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на момент відчуження спірної квартири, у ній був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_1 .

Предметом позовних вимог є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 10 грудня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 .

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 10 грудня 2020 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 .

Однак продавця ПАТ «Дельта Банк» (його правонаступника) не залучено до участі у справі як співвідповідача.

Позивач у цій справі позовних вимог до ПАТ «Дельта Банк» не пред`являв, клопотань про залучення до участі у справі останнього в якості співвідповідача не заявляв.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Саме такі висновки зроблені Верховним Судом у ряді своїх постанов, зокрема у постановах: від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18, від 23 вересня 2020 року в справі № 175/1753/17, від 20 травня 2020 року в справі № 591/4618/16-ц, від 27 серпня 2020 року в справі № 371/986/16-ц. Така судова практика є незмінною.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10 грудня 2020 року, ОСОБА_1 відповідачем зазначив лише одну сторону оспорюваного правочину покупця ОСОБА_5 , клопотання про залучення у справі співвідповідача не заявляв за умови його обов`язкової співучасті, позивачем не було зазначено в якості співвідповідача продавця квартири ПАТ «Дельта Банк», що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи та є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ПАТ «Дельта Банк» як продавця та власника спірної квартири, а отже така особа має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

За таких обставин суду першої інстанції необхідно було відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив усі зібрані у справі докази на правильність висновків суду не впливає, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити через неналежний суб`єктний склад, а не у зв`язку із безпідставністю позовних вимог. Таким чином, вирішення вказаних процесуальних питань не впливає на ту обставину, що позов пред`явлено не до всіх відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в цій частині скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2025 року змінити, виклавши його резолютивну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 17.03.2026 р.