П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 760/19944/23

Провадження: № 22-ц/824/1078/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бережної Ярослави Степанівни в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Усатової І. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наладчик», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Наталія Володимирівна, про визнання недійсною довідки ОСББ та визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и в:

В серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 13 червня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , та зареєстровано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 608 від 13 червня 2023 року. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що у цивільній справі № 760/18031/17 за позовом ОСОБА_2 рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року, яке набрало законної сили, було скасовано наказ про оформлення права власності та визнано недійсним договір дарування. Водночас у задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування судом було відмовлено. При цьому питання скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 предметом розгляду у зазначеній справі не було. На її думку, приватним нотаріусом безпідставно здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , оскільки під час розгляду справи № 760/18031/17 відповідачкою не було подано жодних належних та допустимих правовстановлюючих документів, які б підтверджували набуття спадкодавцем права власності на цю квартиру. Крім того, ОСОБА_3 звертає увагу на суперечливий характер довідок ОСББ «Наладчик» щодо сплати пайового внеску, а також на відсутність первинних документів, на підставі яких могла бути видана довідка № 2 від 10 березня 2023 року. У зв`язку з цим, вважає, що зазначена довідка ОСББ «Наладчик», а також свідоцтво про право на спадщину № 608 від 13 червня 2023 року були видані з порушенням вимог чинного законодавства, що, у свою чергу, призвело до незаконного скасування державної реєстрації її права власності на спірну квартиру. З огляду на викладене, просила суд:

визнати недійсною довідку ОСББ «Наладчик» № 2 від 10 березня 2023 року;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину № 608 від 13.06.2023;

поновити державну реєстрацію права власності на квартиру № 38 за ОСОБА_1 .

В ході судового розгляду справи ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що у червні 2023 року їй стало відомо про те, що відповідачка намагається продати квартиру АДРЕСА_1 , зокрема було розміщено об`яву про продаж квартири на декількох Інтернет-ресурсах. У свою чергу, продаж квартири зробить неможливим чи суттєво ускладнить виконання рішення суду, у випадку задоволення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Бережна Я. С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просила скасувати та постановити нову про задоволення її заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивачці стало відомо про наміри відповідача відчужити спірну квартиру, зокрема, шляхом її реалізації, що свідчить про наявність реальної загрози утруднення або унеможливлення виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову. Водночас, вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам та не врахував, що спірне нерухоме майно перебуває у фактичному володінні та користуванні відповідача, який, як зареєстрований власник, має можливість розпоряджатися ним на власний розсуд. За таких умов, на її переконання, невжиття заходів забезпечення позову створює ризик відчуження спірного майна третім особам, що унеможливить ефективний захист порушеного права та фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 грудня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та зазначила, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про немайновий характер заявлених позовних вимог. На її думку, у разі задоволення позову таке судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки носитиме зобов`язальний характер. Крім того, вважає, що скаржницею не надано належних і допустимих доказів того, що оголошення про продаж спірної квартири були розміщені саме відповідачкою, у зв`язку з чим твердження про реальну загрозу відчуження майна є припущеннями.

В судовому засіданні адвокат Бережна Я. С.в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Власенко Ю. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав її необґрунтованою.

Представник ОСББ в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги носять немайновий характер, а у разі їх задоволення ухвалене судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню, оскільки матиме зобов`язальний характер. Суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено наявності реальної загрози утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду, а також не надано належних і допустимих доказів того, що відповідач вчиняє або має намір вчинити дії, спрямовані на відчуження спірного майна. За таких обставин застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру є неспівмірним із заявленими вимогами та призвело б до непропорційного обмеження прав відповідачки.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст.150 ЦПК України).

Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.

З наведених обставин справи убачається, що предметом позову у даній справі є вимоги немайнового характеру, а саме: визнання недійсною довідки ОСББ «Наладчик» № 2 від 10 березня 2023 року про внесення пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 , визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину № 608 від 13 червня 2023 року, а також поновлення державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .

Заявлені позовні вимоги не спрямовані на безпосереднє стягнення майна чи грошових коштів та у разі їх задоволення не потребуватимуть примусового виконання у розумінні виконавчого провадження, оскільки носять декларативний характер. За таких умов суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що сам по собі характер заявлених вимог не зумовлює необхідності застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно.

Оцінивши доводи заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність реальної, а не гіпотетичної загрози утруднення або унеможливлення ефективного захисту прав позивачки у разі невжиття таких заходів. Посилання представника позивачки на ймовірні оголошення про продаж спірної квартири не підтверджують факту їх розміщення саме відповідачкою ОСОБА_2 , а також не містять доказів наявності у неї реального наміру відчуження спірного майна.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запропонований позивачкою вид забезпечення позову, накладення арешту на квартиру, не є адекватним та співмірним заявленим позовним вимогам, не перебуває з ними у прямому функціональному зв`язку та призводить до непропорційного втручання у право мирного володіння майном відповідачки, що суперечить меті інституту забезпечення позову.

Суд першої інстанції правильно врахував принципи розумності, обґрунтованості та співмірності, забезпечив баланс інтересів сторін та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні відповідної заяви було правомірно відмовлено.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильність ухвали суду першої інстанції та підлягають відхиленню з огляду на таке.

Посилання на наявні наміри відповідача відчужити спірну квартиру носять припущений характер та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на підготовку до відчуження спірного майна, зокрема укладення попередніх договорів, звернення до нотаріуса, розміщення підтверджених оголошень про продаж або інших обставин, які б свідчили про реальність, а не гіпотетичність зазначених ризиків.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку доводам позивачки щодо ризику відчуження спірного майна, перевіривши їх з урахуванням принципів розумності, обґрунтованості та співмірності заходів забезпечення позову, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність реальної загрози утруднення або унеможливлення ефективного захисту прав позивачки у разі невжиття таких заходів.

При цьому апеляційна скарга в цілому зводиться до повторення правової позиції, яка вже була викладена позивачкою у суді першої інстанції та отримала вичерпну правову оцінку в оскаржуваній ухвалі. Нових обставин або доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи свідчили про істотні порушення норм матеріального або процесуального права, апелянткою не наведено.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а підстави для їх переоцінки або для скасування ухвали відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Бережної Я.С. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бережної Ярослави Степанівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура