ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 625/287/25
Номер провадження 22-ц/818/1367/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника відповідача адвоката Тельпіс О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 09 жовтня 2025 року в складі судді Скляренка М.О. по справі № 625/287/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позов мотивовано тим, що рішенням Коломацького районного суду Харківської області у справі № 625/287/25 від 25 лютого 2021 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Вказане рішення суду відповідач належним чином не виконував, що станом на квітень 2023 року призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 235 996,90 грн.

Розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з 16 вересня 2020 року по 01 травня 2023 року визначений шляхом сумування розмірів пені по кожному із прострочених платежів та становить 527 576,56 грн.

Враховуючи те, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі, який не може перевищувати 100 % заборгованості за аліментами, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 неустойку (пеню) у розмірі 235 996,90 грн.

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 09 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 235996 грн 90 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, оскільки він у добровільному порядку не вжив заходів щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі у встановлений строк для їх сплати. Відповідач не спростував презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

На вказане судове рішення 09 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тельпіс Олександр Олександрович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким залишити позов без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована необізнаністю щодо існування судового рішення про стягнення з нього аліментів та виконавчого провадження, що свідчить про наявність вини у несвоєчасній сплаті аліментів на виконання такого рішення суду.

ОСОБА_2 пред`явила виконавчий документ до виконання більше, ніж через два роки, після його видачі, що свідчить про її недобросовісну поведінку, оскільки такі дії сприяли настанню штрафних санкції та нарахуванню пені.

Вказував про наявність підстав для зменшення розміру пені, який має бути зменшений у зв`язку з його матеріальним та сімейним станом. На його утриманні перебувають декілька осіб, що унеможливлює стягнення пені одним платежем.

Наразі він перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , яка має малолітню дитину, ОСОБА_5 2012 року народження, що знаходиться на його утриманні. Також у подружжя народилися діти ОСОБА_6 , 2018 року народження, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з народженням дитини ОСОБА_4 перебуває наразі у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х річного віку, у зв`язку з чим також перебуває на його повному утриманні .

Також його матір є особою похилого віку, яка потребує матеріальної допомоги у зв`язку з недостатністю пенсійного забезпечення та хворобами.

Зазначав про відсутність власного житла, у зв`язку з чим він несе значні витрат на оренду житлового приміщення у розмірі 18000 грн, не враховуючи комунальні платежі.

11 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання по сплаті аліментів.

Відповідачем не доведено, що на момент виникнення заборгованості він був позбавлений можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, передбаченою ст. 197 СК України.

Вказувала, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи № 639/5796/20 та ухвалення рішення суду про стягнення аліментів. Під час розгляду її позову про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач подав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, та проти задоволення позову не заперечував. Вказані обставини встановлені рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року.

Вказувала, що виконавчий лист було пред`явлено лише зі спливом двох років після ухвалення рішення у зв`язку несплатою аліментів у добровільному порядку.

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження його скрутного стану та утримання ним інших дітей, дружини та матері пенсіонера.

Апелянт не оскаржував розрахунок заборгованості зі сплати аліментів на підставі якого був здійснений розрахунок пені.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 не з`явилася.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 12 березня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників ОСОБА_2 отримано в електронному кабінеті 09 грудня 2025 року (а.с. 123, т. 1).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Тельпіс О. О., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

25 лютого 2021 року Коломацьким районним судом Харківської області видано виконавчий лист у справі № 639/5796/20 про стягнення із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-14).

Постановою головного державного виконавця Валківського відділу державної виконавчої служби у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 18 травня 2023 року відкрито виконавче провадження № 71832749 з виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 11-20).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного 09 червня 2025 року головним державним виконавцем Валківського ВДВС у Богодухівському районі Харківської області СМУ СЮ (м. Харків) у ВП № 71832749, станом на 01 травня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період із вересня 2020 року по квітень 2023 року включно, складала 235 996 грн 90 коп, станом на квітень 2025 року розбір боргу становить 3667 грн 69 коп (а.с. 9-10).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК України).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження 61-12735сво23) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини 1 статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження 61-16670сво19)).

Законодавець встановив у частині 1 статті 196 СК України максимальну межу для пені, передбачивши, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (частина 2 статті 196 СК).

Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення. При вирішенні питання про стягнення пені (стаття 196 СК) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати.

Тлумачення частини 2 статті 196 СК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів.

Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів.

Визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі 725/4115/21 (провадження № 61-7782св24), від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) та інші.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

Суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів та їх доводів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на доньку.

Доводи ОСОБА_1 про необізнаність про існування судового рішення та наявності виконавчого провадження спростовуються змістом рішення Коломацького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року по справі 639/5796/20, відповідно до якого відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Тобто, ОСОБА_1 був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, а тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів. Між тим, даних, що відповідач здійснював бідь-які перерахування або іншим чином приймав участь у матеріальному забезпеченні дитини матеріали справи не містять. Даних, що ОСОБА_2 вчинялись дії, що перешкоджають відповідачу виконувати батьківські обов`язки, а саме- блокування карток, неотримання переказів, зміна місця проживання та контактів тощо, матеріали справи не містять.

Щодо доводів ОСОБА_1 про наявність на його утриманні інших осіб та долучених до апеляційної скарги документів судова колегія керується таким.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За пунктом 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які вона довела. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд має врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно реалізовувати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати висновок в ухвалі за наслідками обговорення заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 704/192/18).

Дослідження нових доказів відбувається, зокрема, у таких випадках:

якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала та не могла знати про їхнє існування;

докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду;

додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції;

суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи;

суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їхнє подання до суду становило для цього учасника певні труднощі тощо);

є інші поважні причини для їхнього неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не були досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (постанова Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи, про що ним складено відповідні розписки (а.с. 35, 40).

Також, 11 вересня 2025 року відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи для подання відзиву (а.с. 36).

Розгляд справи було відкладено до 09 жовтня 2025 року. Проте, заперечень щодо позову або інших клопотань ОСОБА_1 подано не було.

Також, заочне рішення Коломацького районного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року у справі № 639/5002/24, яким було зменшено розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 на 1/8 частини від усіх видів доходу щомісячно, на яке посилається ОСОБА_1 як на підставу для звільнення від сплати пені у зв`язку з його матеріальним та сімейним станом, було скасовано за заявою ОСОБА_2 .

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 05 червня 2025 року у справі № 639/5002/24 зменшено розмір аліментів, які були встановлені рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 25 лютого 2021 року по справі № 639/5796/20, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 на 1/6 частини від усіх видів доходу щомісячно але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття (https://reyestr.court.gov.ua/Review/127957143).

Тобто, під час розгляду спору про зменшення розміру аліментів судом першої інстанції не було встановлено виключних обставин та скрутного матеріального становища ОСОБА_1 , який не надавав підстави для суттєвого зменшення (до 1/8) розміру стягнутих аліментів.

Укладання нового шлюбу та надання допомозі дружині не звільняє від обов`язку від сплати аліментів. ОСОБА_4 є дієздатною особою, а обставини народження нею третьої дитини (2025 рік) виникли після утворення заборгованості в 2020-2023 роках. Надання допомоги доньці дружини ОСОБА_5 не звільняє відповідача від обов`язку утримувати власну доньку у вищевказаний період.

Отже, під час розгляду справи відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості зі сплати аліментів, як й доказів, що така заборгованість виникла не з його вини. Наявність обставин, що свідчать про його скрутне матеріальне становище на момент несплати аліментів, ОСОБА_1 також не доведено. Вказане є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук