Провадження № 22-ц/802/303/26 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що 02 лютого 2011 року між банком та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви, було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі, зазначеному у Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/360 календарних днів на рік. Крім того відповідач зобов`язувалася погашати кредит, нараховані відсотки за користування кредитом, заборгованість по перевитраті платіжного ліміту, оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, відповідач посвідчила своїм підписом у анкеті-заяві.

Також позивач вказував, що у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 22 липня 2024 року, утворилася заборгованість у розмірі 68229 грн 88 коп., яка складається із заборгованості: за тілом кредиту - 54822 грн 61 коп., за простроченими відсотками - 13407 грн 27 коп., яку банк просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь та відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 грудня 2025 року у задоволенні позову банку відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким заявлені ним позовні вимоги до відповідача про стягнення заборгованості задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дав неналежну правову оцінку встановленим обставинам справи, а саме не врахував того, що відповідач ОСОБА_1 , здійснила дії, які свідчать про розголошення конфіденційної інформації логіну та паролю входу в аккаунт Приват24, що призвело до зняття кредитних коштів з її картки і ці ж кошти вироком суду були стягнуті із засудженого на користь останньої.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просив залишити його в силі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів та не довів, що відповідач, як володілець та користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку, чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції із зняття готівки, купівлі товарів.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 02 лютого 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 , шляхом підписання заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку видану банком на її ім`я. згідно цього договору відповідач отримала кредитну картку номер - НОМЕР_1 , строк дії 09/18, тип Універсальна, у подальшому нею ж було отримано наступі картки: кредитна картка номер - НОМЕР_2 , строк дії 08/22, тип - Універсальна; кредитна картка номер - НОМЕР_3 , строк дії 12/23, тип Універсальна; кредитна картка номер - НОМЕР_4 , строк дії 08/27, тип -Універсальна.

Також з наявних у матеріалах справи письмових доказів встановлено, що вироком Саксаганського районного суду міста Кривий Ріг від 03 лютого 2025 року, який був частково змінений вироком Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2025 року у кримінальній справі № 214/546/24, засудженого ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України. Позовні вимоги ОСОБА_1 у цій кримінальній справі до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з останнього на користь потерпілої ОСОБА_1 336 000 грн в рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди.

Зокрема, вищевказаним вироком встановлено, що 24 травня 2023 року ОСОБА_3 , маючи єдиний злочинний умисел, направлений на здійснення протиправних дій у сфері автоматизованих систем, діючи умисно, за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, розуміючи протиправний характер своїх дій, їх карність, переслідуючи корисливий мотив, перебуваючи у невстановленому слідством місці, отримавши від невстановленої слідством особи дані банківської картки, що належить потерпілій ОСОБА_1 та пін-код до неї, з метою створення образу банківської картки, самостійно, без дозволу власника, ввів вказані дані до застосунку «MI-FIT», встановленого на його власному мобільному телефоні, модель якого не встановлена. В подальшому, ОСОБА_3 , продовжуючи злочинний умисел, направлений на здійснення протиправних дій у сфері автоматизованих систем, перебуваючи біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, бульв. Вечірній, 33, використовуючи для верифікації картки клієнта АТ КБ «ПриватБанк», а саме: дані банківської картки ОСОБА_1 за № НОМЕР_3 та пін-коду від неї, таємно, без згоди власника, шляхом прикладання електронно-обчислювальної техніки, а саме: фітнес-браслету «MiBand» з технологією безоплатної оплати NFC, підключеного до мобільного телефону, модель якого не встановлена, та вводу пін-коду до банкомату АТ КБ «ПриватБанк», несанкціоновано, тобто самочинно, без дозволу держателя спеціального платіжного засобу або уповноваженої особи, втрутився у роботу автоматизованої системи АТ КБ «ПриватБанк», яка відповідно до Закону України № 80/94-ВР від 05.07.1994 «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» - є інформаційною (автоматизованою) системою, що виразилось у відображенні даних поточного стану рахунку відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , з метою подальшого дистанційного керування вищевказаним банківським рахунком, отримав можливість розпоряджатися коштами та функціями банківського рахунку, та змогу використовувати їх на власний розсуд. Також встановлено, що своїми протиправними діями ОСОБА_3 заподіяв потерпілій ОСОБА_1 майнову шкоду на загальну суму 336 000 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

0Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень цієї статті ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Відповідно до вимог ст. 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

Відповідно до п.п. 143, 146, 147 Постанови Правління Національного Банку України «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» від 29 липня 2022 року № 164 надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідача, не довів, що остання, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 , один з яких кредитний, відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, відповідач негайно повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

Крім того, відсутність вини відповідача ОСОБА_1 у втраті даних банківської картки, яка їй належить та пін-код до цієї картки, підтверджується вироком Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2025 року у кримінальній справі № 214/546/24, який набрав законної сили.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши, що банк не надав суду жодних доказів, які б вказували на те, що відповідач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді