ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 681/661/25

Провадження № 22-ц/820/178/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Янчук Т.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійник вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 7 листопада 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог і процесуальні дії суду

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

ОСОБА_1 зазначила, що 27 травня 2024 року вона помилково здійснила переказ грошових коштів у розмірі 50 000 грн на користь ОСОБА_2 , перед якою у неї не було жодних цивільно-правових, господарських, фінансових зобов`язань. Позивачка здійснила переказ грошових коштів з метою повернення ОСОБА_3 боргу за договором позики, а тому ОСОБА_2 набула ці кошти без достатньої правової підстави. Наразі відповідачка відмовляється повернути їй отримані кошти.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 50 000 грн безпідставно набутих коштів.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою від 27 червня 2025 року залучив ОСОБА_3 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 7 листопада 2025 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що 27 травня 2024 року ОСОБА_1 перерахувала власні кошти в сумі 50 000 грн на банківський рахунок ОСОБА_2 . За відсутності між сторонами договірних відносин, у тому числі з договору позики, а також будь-яких інших зобов`язань, позивачка здійснила переказ коштів добровільно. Відтак її вимога про повернення переказаних коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною поведінкою, у зв`язку з чим ці кошти не можуть бути стягнуті з відповідачки.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 помилково переказала грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_2 , внаслідок чого відповідачка набула ці кошти без достатньої правової підстави та повинна повернути їх позивачці. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

27 травня 2024 року ОСОБА_1 здійснила переказ грошових коштів у розмірі 50 000 грн на банківський рахунок ОСОБА_2 (призначення платежу переказ власних коштів).

У травні 2025 року ОСОБА_1 висунула ОСОБА_2 вимогу про повернення цих коштів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2025 року у справі №607/9096/25, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 158 000 грн заборгованості за договором позики та 1 264 грн судового збору.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Однією з основних засад цивільного законодавства, визначених у статті 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 236 ЦПК України).

Схожий за змістом висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Тлумачення вищевказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня

2021 року у справі №185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.

Відтак безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_1 свідомо та добровільно сплатила ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000 грн, знаючи, що між сторонами відсутні зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів. У призначені платежу позивачка зазначила переказ власних коштів. Тому поведінка ОСОБА_1 щодо вимоги до ОСОБА_2 про повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані кошти не можуть бути стягнуті з ОСОБА_2 у порядку задоволення кондикційного позову.

Посилання ОСОБА_1 на наявність підстав для повернення ОСОБА_2 отриманих коштів не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними.

Водночас процесуальні дії суду не вплинули на правильність ухваленого ним рішення.

3 Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 7 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.І. Ярмолюк

О.І. Талалай

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Горщар А.Г.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27