Провадження № 22-ц/4808/220/26
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Баркова В. М., Максюти І. О.,

секретаря Шемрай Н. Б.,

за участі апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта - адвоката Ружицького В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Кіндратишин Л. Р. в місті Івано-Франківську, у справіза заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст заяви

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

В обґрунтування заяви зазначав, що 14 лютого 2008 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 . У шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спільне життя із ОСОБА_2 у них не склалося і на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2025 року шлюб між ними було розірвано.

Ще до розірвання шлюбу один син, ОСОБА_4 , залишився на проживанні з матір`ю. Інші діти на проживанні, утриманні та вихованні із ним.

Він зі свого боку в повній мірі здійснює самостійне утримання, виховання та забезпечення інших дітей.

Також вказував, що між ним та ОСОБА_2 відсутній спір як між батьками дітей, що підтверджується рішенням суду від 14 травня 2025 року у справі № 344/2548/25 про розірвання шлюбу. Встановлення зазначеного факту є необхідним для реалізації права на отримання відстрочки від призову під час мобілізації відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». З огляду на викладене, а також на правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 127/5927/22, встановлення такого факту є можливим у порядку окремого провадження.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання, утримання ним власних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2025 року залучено до участі у справі заінтересовану особу - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів, які би свідчили, що мати не бере участі у вихованні та утриманні дітей, з тих чи інших причин не має можливості реалізувати свої материнські права. Крім того суд вказав, що сам факт перебування матері за кордоном не свідчить про її відмову від дітей чи неможливість піклуватися про них. Також не виключається повернення матері в Україну чи навпаки виїзд дітей до матері в разі зміни обставин/виникнення необхідності її безпосереднього постійного піклування про них.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей не є обов`язковим повне здійснення такого виховання виключно одним із батьків, оскільки обсяг батьківських прав та обов`язків іншого з них може бути істотно обмеженим.

У цій справі проживання матері за межами держави свідчить про істотне обмеження реалізації нею батьківських прав та обов`язків. Мати фактично не здійснює щоденного догляду та виховання дітей, зокрема не забезпечує приготування їжі, супровід дітей до та зі школи, виконання з ними домашніх завдань, спільне проведення часу, участь у навчальному процесі, супровід до лікувальних закладів, дотримання належних гігієнічних умов та інші щоденні потреби дітей.

Ситуативне спілкування матері з дітьми за допомогою месенджерів, на думку апелянта, не може вважатися належною участю у їх вихованні та утриманні.

З огляду на викладене апелянт вважає, що існують підстави для задоволення його заяви та встановлення факту самостійного виховання й утримання дітей, посилаючись на докази, що містяться у матеріалах справи. При цьому він наголошує на відсутності доказів участі матері, яка протягом останніх трьох років проживає в Німеччині, у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей.

Крім того, апелянт зазначає, що розгляд справ у порядку окремого провадження передбачає активну роль суду у з`ясуванні та встановленні всіх обставин справи.

Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його заяви.

Позиція інших учасників справи

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні апелянт та його представник вимоги скарги підтримали, просили таку задоволити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 на електронну пошту суду подала заяву, в якій вказала, що вона дає згоду ОСОБА_1 на проживання з ним неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

З 14 лютого 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2025 року у справі № 344/2548/25. Рішення суду набрало законної сили 19 травня 2025 року.

У вказаному рішенні, серед іншого, суд вказав, що в частині позовних вимог про залишення дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на проживанні з батьком, а ОСОБА_7 - ОСОБА_8 проживанні з матір`ю необхідно відмовити, оскільки спір між батьками щодо місця проживання дітей відсутній.

Згідно із довідкою № 19845 від 12 листопада 2024 року, виданою Центром надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська, ОСОБА_1 зареєстрований із дітьми за однією адресою - АДРЕСА_1 . Зазначене також підтверджується витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 18-22).

Відповідно до інформації про участь батьків у вихованні учнів ліцею: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , наданої директором ліцею № 23 ім. Романа Гурика Івано-Франківської міської ради № 387 від 07 серпня 2025 року, батько учнів - ОСОБА_1 цікавиться поведінкою та досягненням дітей на уроках. Постійно відвідує батьківські збори, зустрічі з класним керівником, допомагає у вирішені різних організаційних питань класного колективу. Щоденно супроводжує дітей до школи і зі школи (а.с. 23).

У заявах ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , справжність підписів на яких засвідчено ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 21 липня 2025 року, вказано, що орієнтовно до лютого-березня 2022 року ОСОБА_1 разом із дружиною та дітьми проживали по АДРЕСА_1 . Після повномасштабного вторгнення виїхали за межі України. У подальшому подружжя розірвало шлюб, мати дітей залишилася проживати із сином ОСОБА_12 за межами України, а інші діти з батьком. Весь процес виховання та утримання дітей: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 здійснює самостійно (а.с. 25-26).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.

Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження, просив встановити факт самостійного виховання та утримання дітей.

Метою встановлення факту заявник визначив реалізацію ним права на відстрочку від мобілізації з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, виходив із її безпідставності.

Однак колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки уважає, що суд не звернув увагу на те, що вказана справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дітей та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дітей та обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Доведення факту одноосібного виховання дітей ОСОБА_1 пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі, умисного) та безумовно впливає на права й інтереси дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дітей, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дітей, вимоги, заявлені заявником у цій справі в порядку окремого провадження, не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та можуть вирішуватися у межах відповідного спору про право між батьками дітей у позовному провадженні (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 363/4834/23 (провадження № 61-7565св24)).

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За таких обставин, суд першої інстанції повинен був залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, оскільки така не підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд уважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Залишення без розгляду заяви не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися до суду з відповідними вимогами у порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Керуючись статтями 374, 377, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: В. М. Барков

І. О. Максюта