ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2904/26 Справа № 184/2202/25 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро

11 березня 2026 року м.Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №184/2202/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Берегиня» про розірвання договору оренди землі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року про відмову у відкритті провадження, ухвалене у складі судді Кобеляцької-Шаховал І.О., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Покровського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ Агрофірма «Берегиня» про розірвання договору оренди землі.

Ухвалою Покровського міського суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма «Берегиня» надіслано за підсудністю до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що починаючи з 23 листопада 2024 року він, як орендодавець земельної ділянки кадастровий номер :02:001:1462, яка розташована на території Покровської міської територіальної громади Нікопольського району Дніпропетровської області, жодного разу не отримував орендну плату за договором оренди б/н від 27 липня 2020 року від ТОВ Агрофірма «Берегиня», що є підставою для розірвання договору.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма «Берегиня» відмовлено на підставі п.п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Не погодившись з таким судовим рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, оскільки спірні правовідносини, що виникли між сторонами не є господарськими правовідносинами.

Вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції оскаржувану ухвалу - скасувати, а справу направити до Покровського міського суду для розгляду по суті.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма «Берегиня» про розірвання договору оренди землі.

Також судом встановлено, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань №2089942 від 04 грудня 2025 року, позивач є фізичною особою підприємцем. Предметом позову є розірвання договору оренди №б/н від 27 липня 2020 року.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що характер спірних правовідносин є господарсько-правовим та, відповідно, зумовлює розгляд спору в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Відповідно до підпункту першого частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ Агрофірма «Берегиня» про розірвання договору оренди землі в якому посилався на те, що він є власником земельної ділянки кадастровий номер :02:001:1462 яка є предметом оренди.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять тексту договору оренди, але з витягу з Державного реєстру речових прав від 21.11.2024 інд.№404873040 вбачається, що в реєстрі міститься запис про укладення між сторонами 27.07.2020 договору оренди строком на 10 років. Орендодавцем зазначено позивача ОСОБА_1 , орендарем ТОВ Агрофірма «Берегиня». З даного запису можна зробити висновок, що позивач в оскаржуваному договорі діяв як фізична особа, а не суб`єкт господарювання, оскільки інших даних матеріали справи не містять.

Наявність у позивача статусу ФОП не є підставою для відмови у відкритті провадження на підставі п.п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив дані, які містяться в матеріалах справи та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження з підстав зазначених в оскаржуваній ухвалі, оскільки точно встановити статус позивача в спірних правовідносинах можливо після відкриття провадження у справі і дослідження оскаржуємого договору оренди земельної ділянки.

Щодо вимоги апеляційної скарги про направлення справи до Покровського міського суду для розгляду по суті, то дна вимога задоволенню не підлягає, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.03.2026 питання підсудності даної справи Нікопольському міськрайонному суду Дніпропетровської області за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Покровського міського суду Дніпропетровської області від 16.10.2025 вирішено.

Відповідно до частини 6 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено передчасну ухвалу, тому вона підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року про відмову у відкритті провадження скасувати.

Справу направити до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.03.2026р.

Судді: