ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 757/13295/18

провадження № 61-4773св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Київська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сорока Марія Володимирівна, на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в складі колегії суддів Болотова Є. В., Музичко С. Г., Желепи О. В. у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року Київська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовну заяву мотивовано тим, що між Київською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого позивач передав в оренду відповідачу земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :90:562:0102, цільове призначення - для ведення садівництва, що розташована на АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка), строком на 25 років.

Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснив обстеження спірної земельної ділянки, за результатами якого встановив, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою більшою площею, ніж йому передано в оренду.

З урахуванням рішення Київської міської ради від 26 лютого 2010 року № 33/3471 «Про затвердження проєктів прибережних захисних смуг водних об`єктів м. Києва» земельна ділянка, яка самовільно зайнята відповідачем, розташована у межах прибережної захисної смуги.

Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, Київська міська рада просила суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною орієнтовною площею 0,035 га, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :90:562:0102 та пролягає відповідно до абрису від точки А до Г (орієнтовною площею 0,0194 га) та від точки Б до В (орієнтовною площею 0,0156 га), і повернути Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Дарницький районний суд міста Києва заочним рішенням у складі судді Колесника О. М. від 03 грудня 2021 року позов Київської міської ради задовольнив.

Зобов`язав ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту спірну земельну ділянку, загальною орієнтовною площею 0,035 га, яка межує з ділянкою з кадастровим номером :90:562:0102 та пролягає відповідно до абрису від точки А до точки Г (орієнтовною площею 0,0194 га) та від точки Б до точки В (орієнтовною площею 0,0156 га), і повернути Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, що ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку, площею 0,0350 га, яка належить до прибережної захисної смуги, та побудував на цій земельній ділянці, яка має цільове призначення - для ведення садівництва, будівлю без належних дозвільних документів.

Ухвалою від 17 лютого 2023 року Дарницький районний суд міста Києва заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року залишив без задоволення.

Київський апеляційний суд постановою від 19 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження самовільного захоплення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та її площі.

Надаючи оцінку доказам у справі, апеляційний суд урахував, що:

- в акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02 не зазначено, які роботи проводились з метою виявлення порушень земельного законодавства; до акта не додано документів, які містять виміри; в акті вказана орієнтовна площа самовільно зайнятої земельної ділянки - 0,03 га;

- матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, на які посилався позивач і які були покладені в основу рішення суду першої інстанції, отримані не в межах перевірки та за часом пізніше її проведення (зйомка здійснювалась 17 листопада 2017 року) і не органом (або за його запитом), який проводив таку перевірку, тому не можуть підтверджувати висновки акта перевірки; у матеріалах зафіксовано, що орієнтовна площа земельної ділянки, що використовується, становить 0,1350 га, тобто самовільно зайнята 0,035 га;

- висновок суду першої інстанції про те, що висновок, який зазначений в акті перевірки, був здійснений на підставі фрагменту аерофотозйомки, витягу з бази даних міського земельного кадастру від 05 грудня 2017 року, а також матеріалів топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, зібраних комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі», є помилковим;

- не можна вважати достовірним та допустимим доказом матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, які отримано з використанням для обмірів апаратури супутникових радіонавігаційних систем GS08 № 1852095, оскільки зазначений GPS-приймач знято з обліку у зв`язку з виходом його з ладу і неможливістю відновлення шляхом ремонту;

- інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту самовільного зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,035 га, позивач не надав.

Верховний Суд постановою від 02 жовтня 2024 року касаційну скаргу Київської міської ради задовольнив частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд керувався тим, що, вирішуючи спір по суті, апеляційний суд не звернув уваги на те, ОСОБА_1 було передано в оренду земельну ділянку, площею 0,10 га, та станом на момент складення акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02 виявлено, зокрема, знищення межових знаків. ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позову, жодних пояснень з цього приводу не надав, як і не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що у його користуванні перебуває земельна ділянка у розмірах, що була передана йому в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки від 15 листопада 2004 року.

Апеляційний суд також передчасно відхилив як доказ матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, з посиланням на те, що вони були сформовані не у межах перевірки Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації контролю за використанням та охороною земель у м. Києві, за результатами якої складено акт від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02, оскільки такі посилання не спростовують наявні в цих документах відомості щодо предмета спору.

Щодо посилання апеляційного суду на те, що зазначені матеріали не є достовірними та допустимими доказами, оскільки отримані з використанням для обмірів апаратури супутникових радіонавігаційних систем GS08 № 1852095, що знята з обліку у зв`язку з виходом із ладу і неможливістю відновлення шляхом ремонту, касаційний суд зазначив, що у цьому випадку відомості про несправність приладу суперечать матеріалам топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, адже несправність приладу виключала б можливість проведення з його використанням будь-яких досліджень.

При цьому апеляційний суд не встановив, які саме несправності мав апарат супутникових радіонавігаційних систем GS08 № 1852095 та чи виключали такі несправності можливість проведення кадастрової зйомки земельної ділянки, яким чином вказаний прилад був використаний сертифікованим інженером-геодезистом комунального підприємства «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі».

Під час нового розгляду Київський апеляційний суд постановою від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а також зазначив, що суд правильно встановив, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою, площа якої перевищує площу, надану йому в оренду (0,10 га). Київська міська рада не приймала рішень про передання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,13 га. Тому відсутні підстави вважати, що у ОСОБА_1 у встановленому законом порядку виникло право користування або право власності на земельну ділянку, орієнтовною площею 0,13 га, на АДРЕСА_1 , яка огороджена та використовується відповідачем.

Також, урахувавши те, що частина самовільно зайнятої ОСОБА_1 земельної ділянки розташована в межах прибережної захисної смуги, апеляційний суд вважав доведеним факт порушення відповідачем статей 60-62, 211 ЗК України та статей 88-90 ВК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

10 квітня 2025 року адвокат Михальченка А. О. ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2024 у справі № 757/13295/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 908/374/19, від 05 червня 2024 у справі № 201/10063/21.

Також зазначає, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, не здійснив встановлення обставин, на які звернув увагу Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зокрема не встановив факту можливості використання GPS-приймача GS08 № 1852095.

Крім того, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про долучення доказів на спростування висновків суду першої інстанції та клопотання про виклик спеціаліста з метою надання оцінки наслідків використання GPS-приймача GS08 № 1852095 та щодо точності проведених замірів спірної земельної ділянки.

Звертає увагу на те, що матеріали топографо-геодезичних робіт не можуть бути допустимим доказом, оскільки:

- не могли бути проведені GPS-приймачем GS08 № 1852095, у зв`язку з тим, що на час проведення кадастрової зйомки (17 листопада 2017 року) цей прилад не міг перебувати у користуванні КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» на підставі договору про оренду обладнання від 25 липня 2016 року № 769, оскільки він був проданий фізичній особі ОСОБА_3 на підставі договору поставки товару від 04 квітня 2017 року № 04-04/2017-1;

- 30 травня 2017 року GPS-приймач GS08 № 1852095 знятий з обліку за заявою ФОП ОСОБА_3 у зв`язку із виходом з ладу та неможливістю відновлення шляхом ремонту.

Заявник зазначає, що користується земельною ділянкою у межах, виділених йому договором оренди земельної ділянки від 15 листопада 2004 року № 63-6-00186. Вважає доводи Київської міської ради про те, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою більшої площі, ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2025 року Київська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними та не впливають на правильність вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, висновки яких вважає законними та обґрунтованими, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою від 16 квітня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Дарницького районного суду міста Києва.

Справа надійшла до Верховного Суду у квітні 2025 року.

Ухвалою від 19 січня 2026 року Верховний Суд призначив справу до розгляду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

15 листопада 2004 року між Київською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого міська рада передала в оренду відповідачу земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :90:562:0102, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка розташована на АДРЕСА_2 , земельна ділянка 2-А, строком на 25 років (т. 1, а. с. 17-25).

Актом Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації щодо перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02 встановлено, що загальна площа земельної ділянки, яка огороджена і використовується відповідачем, становить орієнтовно 0,13 га, розташована у межах прибережної захисної смуги. Виявлені порушення: знищення межових знаків та самовільне зайняття ділянки орієнтовною площею 0, 03 га (т. 1, а. с. 11, 12).

Також на підтвердження позовних вимог позивач надав: витяг з бази даних міського земельного кадастру від 05 грудня 2017 року; договір оренди земельної ділянки від 15 листопада 2004 року; фрагмент аерофотозйомки; матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, зібрані комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» (т. 1, а. с. 13-51).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Предметом спору в цій справі є звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, яка є комунальною власністю.

Обґрунтовуючи позов, Київська міська рада зазначала, що ОСОБА_1 на підставі договору оренди надано земельну ділянку площею 0,10 га, на АДРЕСА_1 . Разом із тим за результатами перевірки встановлено, що загальна площа ділянки, яку використовує ОСОБА_1 , становить орієнтовно 0,13 га, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки орієнтовною площею 0, 035 га. Крім того, міська рада зазначала, що земельна ділянка, яка самовільно зайнята відповідачем, розташована у межах прибережної захисної смуги.

У статтях 13, 14 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

До земель України належать усі землі в межах її території, у тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (статті 18, 19 ЗК України).

Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 88-90 ВК України.

Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт «б» частини першої статті 80 ЗК України).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини перша, друга статті 83 ЗК України).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини другої та пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно зі статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 звертала увагу, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Як встановили суди та підтверджується матеріалами справи, між Київською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки від 15 листопада 2004 року, за умовами якого відповідачу передано в оренду земельну ділянку 2-а на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :90:562:0102, площею 0,10 га, строком на 25 років з цільовим призначенням - для ведення садівництва.

Звертаючись до суду з цим позовом, Київська міська рада вказувала, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою більшої площі, ніж йому було передано в оренду. При цьому самовільно зайнята відповідачем земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, однак вона огороджена відповідачем і на ній розміщена будівля. Уточнивши позовні вимоги, Київська міська рада наголошувала, що площа самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки становить 0,035 га.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав:

- акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02;

- фрагменти аерофотозйомки, витяг з бази даних міського земельного кадастру від 05 грудня 2017 року, план земельної ділянки;

- матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, зібрані комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі», які містять, серед іншого, пояснювальну записку, ситуаційну схему, схему економіко-планувальних зон, фрагмент аеро / супутникової фотозйомки, абрис частини земельної ділянки, схему GNSS-спостережень, результати спостережень та розрахунків, польові матеріали, копії свідоцтв про повірку робочих засобів вимірювання техніки, копії кваліфікаційних сертифікатів інженерів-землевпорядників та інженерів-геодезистів.

Відповідно до акта Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації щодо перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02 встановлено, що загальна площа земельної ділянки, яка огороджена і використовується відповідачем, становить орієнтовно 0,13 га, розташована у межах прибережної захисної смуги. Крім того, виявлені порушення - знищення межових знаків.

Встановивши, що ОСОБА_1 передано в оренду земельну ділянку, площею 0,10 га, однак він використовує земельну ділянку площею 0,13 га, а також знищив межові знаки, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

ОСОБА_1 доказів на спростування зазначених висновків суду не надав, як і не надав доказів на підтвердження того, що у його користуванні перебуває земельна ділянка у розмірах, що передана йому в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки від 15 листопада 2004 року.

У зв`язку з чим суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що відповідач користується земельною ділянкою, площа якої перевищує надану йому в оренду.

Враховуючи те, що Київська міська рада не приймала рішень про передання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,13 га, то ОСОБА_1 користується спірною земельною ділянкою орієнтовною площею 0,035 га, без достатньої правової підстави і таке використання має ознаки самовільного.

Отже, ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,035 га, що є прилеглою до земельної ділянки з кадастровим номером :90:562:0102, яка передана йому в оренду на підставі договору оренди.

Крім того, оскільки ОСОБА_1 не спростував доводів того, що частина самовільно зайнятої земельної ділянки розташована у межах прибережної захисної смуги, то колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведення факту порушення відповідачем статей 60-62, 211 ЗК України та статей 88-90 ВК України.

Так, особа, що використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

У зв`язку з чим позовна вимога щодо повернення самовільно зайнятої земельної ділянки Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд є обґрунтованою та доведеною.

Доводи касаційної скарги про те, що суди прийняли рішення на підставі недопустимих доказів, а саме на підставі матеріалів топографо-геодезичних робіт, які не можуть бути допустимим доказом, колегія суддів не бере до уваги, оскільки самовільне використання відповідачем земельної ділянки підтверджено також актом Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації щодо перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що топографо-геодезичні роботи проведені з використанням для обмірів апаратури супутникових радіонавігаційних систем GS08 № 1852095, що знята з обліку у зв`язку з виходом з ладу і неможливістю відновлення шляхом ремонту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи про несправність приладу суперечать матеріалам топографо-геодезичних та вишукувальних робіт, адже несправність приладу виключала б можливість проведення з його використанням будь-яких досліджень.

Крім того, колегія суддів враховує те, що відповідно до пояснювальної записки матеріалів топографо-геодезичних та вишукувальних робіт з визначення зовнішніх меж фактичного користування спірною земельною ділянкою для проведення кадастрової зйомки земельної ділянки створені вихідні точки планової геодезичної основи методом GNSS спостережень з використанням GPS-приймача Leica GS08plus з контролером Leica GS3,5G та GSM-модемом вимірювальної техніки № 12-0150-17. Подальше проведення кадастрової зйомки виконано полярним методом за допомогою електронного тахометра Nikon NPL 332.

Зазначене свідчить, що матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт отримані не лише одним приладом (вимірювальною технікою), який, за доводами відповідача, станом на момент здійснення топографо-геодезичних та вишукувальних робіт був несправний.

Також колегія суддів враховує те, що матеріали топографо-геодезичних та вишукувальних робіт є додатковими доказами самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки і не є підставою перевірки дотримання вимог земельного законодавства згідно з актом від 17 жовтня 2017 року № 17-0074-02.

Доводи заявника про те, що він використовує земельну ділянку у межах, виділених йому договором оренди земельної ділянки від 15 листопада 2004 року № 63-6-00186, спростовуються матеріалами справи та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сорока Марія Володимирівна, залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк