Справа № 338/1392/24
Провадження № 22-ц/4808/96/26
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Кузів А.В.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Битківського Л.М., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку домоволодіння, а також за позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку у спірному домоволодінні,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку домоволодіння.

Позовна заява мотивована тим, що з жовтня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (до дня смерті чоловіка) вона проживала однією сім`єю у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 13 лютого 2009 року розірвав шлюб зі своєю дружиною, тому станом на жовтень 2009 року жоден з них не перебував у шлюбі.

Подружжя проживало в квартирі в АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_6 придбав за договором купівлі-продажу 01 жовтня 2009 року.

У період спільного проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_1 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, набували майно в інтересах сім`ї, відвідували та приймали у себе друзів, разом відпочивали, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

У грудні 2009 року ОСОБА_6 набув у власність земельну ділянку площею 0,1381 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 на якій подружжя розпочало будівництво житлового будинку.

Впродовж 2009 -2012 років спільною працею та спільними фінансами позивачка разом з ОСОБА_6 , збудували житловий будинок в с. Глибоке.

14.03.2012 року на збудоване домоволодіння Глибоківською сільською радою видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_6 на нерухоме майно: домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 .

Після завершення будівництва подружжя переїхало проживати до новозбудованого будинку, в якому проживало разом до смерті ОСОБА_6 .

Під час проживання у власному будинку подружжя продовжувало жити однією сім`єю без реєстрації шлюбу, завершувати внутрішнє оздоблення будинку, будівництво господарських будівель і споруд, вести спільне господарство, створювати і розпоряджатися спільним бюджетом.

У зв`язку з викладеним, просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 .

У березні 2025 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку у спірному домоволодінні.

Позовні вимоги обгрунтованотим, що 13.07.1980 року між нею та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб. За час шлюбу ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,14 га під будівництво нового житлового будинку на насипі першочергової забудови села Глибоке та дозволено його будівництво, що підтверджується рішенням четвертої сесії Глибоківської сільської ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 01.06.1995 року.

На підставі рішення Глибоківської сільської ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 01.06.1995 року ОСОБА_6 видано дозвіл на право виконання будівельних робіт, оформлений будівельний паспорт на забудову земельної ділянки № НОМЕР_2 від 27.06.1995 року та встановлено строк закінчення будівельних робіт липень 2000 року.

Зазначила, що подружжя виїхало до США разом із синами. ОСОБА_6 приїжджав до України, привозив кошти, які подружжя заробляло спільно, контролював будівництво, яке було завершене не в 2000 році, а в 2008 році, що підтверджується Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 , копію якого надала ОСОБА_1 , тобто під час шлюбу між ОСОБА_6 та позивачкою.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частки домоволодіння по АДРЕСА_3 .

Залучити її до участі в цивільній справі № 338/1392/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння, як третю особу із самостійними вимогами на предмет спору на стороні відповідачів.

Прийняти до спільного розгляду її позовну заяву з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння.

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку у спірному домоволодінні до спільного розгляду з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку домоволодіння.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2025 року визнано за ОСОБА_1 право власності на частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 2680 грн понесених витрат на сплату судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку домоволодіння відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції взяв до уваги лише пояснення позивача, показання свідків позивачки та фотографії, які вона надала. Водночас, документи, які наявні в матеріалах справи, були не взяті судом до уваги як такі, що суперечать поясненням та показанням. Надані позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог фотографії містять зображення багатьох людей, проте на них відсутні конкретні дати створення цих фото, що унеможливлює встановити, які саме події в контексті позову відбуваються.

Зазначає, що довідка від 19.09.2024 року № 88/11.10-25, видана старостою с. Глибоке Дем`янюк Т., згідно з якою, ОСОБА_1 проживала разом із померлим ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , не містить конкретного періоду проживання, в ній не зазначено, який характер відносин був між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Скаржниця посилається на те, що узгодженість в показаннях свідків щодо подій життя ОСОБА_6 та часу їх настання, викликає сумнів в достовірності повідомленої суду інформації. Судом не взято до уваги, що в Ттхнічному паспорті, виготовленому на замовлення ОСОБА_6 , вказано, що будинок по АДРЕСА_3 був побудований в 2008 році.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно надано перевагу показанням свідків, порівняно із документом, який є належним доказом як технічних характеристик будинку, так і часу його будови.

Крім того на запитання представника щодо конкретних фактів ведення спільного господарства, спільного бюджету ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , відповіді свідками надано не було.

Зазначає, що згідно практики Верховного Суду показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Судом першої інстанції не надано оцінки тому, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний будинок, оформлено 02.12.2012 року, а свідоцтво про право власності на нього оформлено 14.03.2012 року.

Суд першої інстанції не з`ясував за рахунок яких коштів був побудований спірний будинок, скільки конкретно коштів вклала в його будівництво ОСОБА_1 в контексті спільного бюджету, якщо він був і коли, і якими саме належними доказами підтверджено, що позивачка та ОСОБА_6 зводили його спільними зусиллями.

Позивакою не надано суду чеку, квитанції або іншого подібного документу, який би підтверджував, що вона вкладала свої кошти в будівництво спірного будинку.

Довідка про заробітну плату ОСОБА_1 доводить виключно факт отримання заробітної плати, але не доводить факту, що саме ці кошти повністю чи в певній частині використовувались для спільного фінансування будівництва спірного будинку. Спірний будинок фактично був побудований за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зароблені під час їхнього шлюбу.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено сторонам право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_7 , подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що ухвалені рішення, суд першої інстанції дотримався вимог ст.263-265 ЦПК України, врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду, встановив фактичні обставини та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, при цьому надав мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи.

Посилається на безпідставність позову ОСОБА_4 , оскільки остання достеменно знаючи, що впродовж 2003 2008 років не підтримувала сімейних відносин з ОСОБА_6 , не мала спільного побуту та спільного бюджету, проживала у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, заявила позов про визнання за нею права власності на 1/2 частку домоволодіння, яке побудували разом ОСОБА_6 і ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на доводи апеляційної скарги.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомленні належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду доходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції на підставі поданих доказів дійшов висновку про доведеність факту проживання позивачки з ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2009 року по день смерті останнього. Встановивши факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з ОСОБА_6 , суд першої інстанції вважав, що на майно набуте ними за час спільного проживання, поширюється правовий режим спільного сумісного майна та дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частку у спірному домоволодінні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на частину спірного домоволодіння, суд першої інстанції виходив з того, що початок створення нерухомого майна, яке є предметом спору припав на період часу після вересня 2009 року, після розірвання шлюбу.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі,у якому у них народилося двоє синів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення Богородчанського районного суду від 08.12.2008 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано. 13.02.2009 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Відповідно до рішення Глибоківської сільської ради від 01.06.1995 року ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 0,14 га для будівництва житлового будинку на масиві першочергової забудови села Глибоке.

27.06.1995 року районним архітектором виготовлено будівельний паспорт на забудову виділеної ділянки.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №045629, що виданий 02.12.2009 року, ОСОБА_6 на підставі рішення Глибоківської сільської ради від 8 липня 2009 року набув у власність земельну ділянку площею 0,1381 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :002:0198.

Відповідно до даних будівельного паспорта № НОМЕР_2 , на підставі заяви ОСОБА_6 від 28.07.2009 року головним архітектором району Глушкевичем Р.Й. зроблено коректуру проекту забудови земельної ділянки та схеми виносу в натуру осей будівель.

Технічний паспорт на садибний житловий будинок АДРЕСА_3 виготовлено 06.01.2012 року.

14.03.2012 року Глибоківською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету від 13.12.2011 року №79 ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на домоволодіння по АДРЕСА_3 , до складу якого увійшли житловий будинок, загальною площею 336,7 кв.м., житловою 93,5 кв.м., капличка, колодязь, огорожа та ворота. Право власності за ОСОБА_6 на домоволодіння ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

За клопотанням позивачки ОСОБА_9 судом були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , показам яких судом було надано оцінку.

Згідно довідки, виданої старостою села Глибоке Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 не будучи зареєстрованою у с. Глибоке фактично проживала з ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 74 СК України зазначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц та від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_6 посилалася на те, що у період з жовтня 2009 року по 28 травня 2024 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_6 , зокрема, як подружжя вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, проводили спільні витрати, набували майно в інтересах сім`ї та здійснювали всі обов`язки подружжя.

Колегія суддів вважає, що надані позивачкою докази її спільного проживання з ОСОБА_6 , зокрема, світлини, з яких вбачається, що на них зображені ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , родичами та друзями, а також відображені різні події їх життя, які свідчать про сімейні стосунки сторін протягом вказаних років, довідка старости села Глибоке, що підтверджує фактичне проживання без реєстрації позивачки у с. Глибоке разом з ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_3 , покази свідків у своїй сукупності підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 та ведення спільного господарства у період жовтня 2009 року по 28 травня 2024 року.

Суд правильно виходив із того, що зазначені обставини у своїй сукупності свідчать не про випадкові або тимчасові стосунки, а про сформовану сім`ю з притаманними їй ознаками сталості, спільності побуту та взаємної підтримки. Вказані докази були належним чином досліджені та оцінені судом відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Таким чином, обґрунтованим є висновок про те, що ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 в період з жовтня 2009 року по день смерті останнього, що дає підстави вважати їхні відносини фактичним шлюбом у розумінні норм сімейного законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на підставі рішення Глибоківської сільської ради від 8 липня 2009 року набув у власність земельну ділянку площею 0,1381 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :002:0198, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №045629 виданого 02.12.2009 року

Показами свідків підтверджується, що матеріали для фундаменту на ділянку завезено у вересні 2009 року та перші будівельні роботи на ділянці були розпочаті ОСОБА_6 у 2009 році, до того часу на ділянці не було жодних ознак будівництва.

14.03.2012 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння по АДРЕСА_3 на підставі рішення виконавчого комітету від 13.12.2011 року №79 та 14.03.2012 року здійснено державну реєстрацію прав на спірне домоволодіння, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав Серія СЕЕ №365106.

З урахуванням установлених у справі обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що будинковолодіння по АДРЕСА_3 було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в період їх фактичного спільного проживання однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу. За таких умов діє правова презумпція спільності майна, набутого під час спільного проживання, яка підлягає застосуванню за аналогією до правового режиму майна подружжя. Тому висновок суду, що позивачка має право на половину спільного сумісного майна, набутого ними за цей час, а саме: на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_2 є правильний та відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинами.

Водночас ОСОБА_4 , заперечуючи факт сумісного проживання позивачки та ОСОБА_6 , та будівництво ними спірного будинку, не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили, що будівництво спірного будинковолодіння розпочато та здійснено до розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_6 за кошти зароблені під час їхнього шлюбу.

Судом встановлено, що будівництво будинку почалося у вересні 2009 року. Хоча будівельний паспорт на забудову ділянки був виготовлений 27.06.1995 року, жодних доказів того, що житловий будинок був побудований у період до грудня 2008 року, суду скаржницею не надано. Зазначення у технічному паспорті рік побудови будинку 2008 не є беззаперечним доказом того, що спірне будинковолодіння дійсно побудовано у 2008 році та спростовується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.03.2012 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету від 13.12.2011 року, витягом про державну реєстрацію прав, будівельним паспортом на забудову земельної ділянки з якого вбачається, що до нього вносилися зміни на підставі заяви ОСОБА_6 від 28.07.2009 року, показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 . Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, у постановах Верховного Суд від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, вірно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то суд не здійснює перерозподіл витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст.. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева