РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1504/25

Провадження № 2/293/150/2026

16 лютого 2026 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Проценко Л.Й.

за участю секретаря судового засідання Ничипорук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Черняхів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ :

І.Короткий зміст позовних вимог

05.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (надалі - ТОВ «ФК «Ейс») через підсистему «Електронний суд» звернулось до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовною заявою, за змістом якої просить стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 146875 від 19.07.2024 у розмірі 16667,00 грн., з яких 15571,62 грн - тіло кредиту, 10114,86 грн - відсотки за користування кредитом, 701,00 грн - комісія. Також просить стягнути судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.07.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» (надалі-ТОВ «ФК«Кредіплюс») та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №146875 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, на виконання умов якого 19.07.2024 первісний кредитор ініціював переказ коштів згідно договору на платіжну картку № 4731-21хх-хххх-0853, що підтверджується довідкою про перерахування коштів.

В подальшому 10.10.2024 між ТОВ «ФК«Кредіплюс» та позивачем укладено Договір факторингу № 10102024, за умовами якого до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №146875 від 19.07.2024.

З метою захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

ІІ. Процесуальні дії у справі, позиції сторін

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 05.12.2025 справа передана на розгляд судді Проценко Л.Й.

08.12.2025 на виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, суд отримав відомості про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою від 11.12.2025 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 09 годину 30 хвилин 12.01.2026.Також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

24.12.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні позову в частині розміру нарахованих процентів та комісії, зменшивши їх розмір без урахування несправедливо нарахованих процентів за кредит та неправомірного включення розміру комісії за надання кредиту до тіла кредиту. Також просить зменшити розмір витрат на правову допомогу з урахуванням принципів обґрунтованості, пропорційності та співмірності. Зокрема, не погоджується з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, оскільки до суми тіла кредиту (загального розміру кредиту) не повинно бути включено комісію за надання кредиту. Також відповідач не погоджується з доводами правомірності виникнення та нарахування заборгованості за попереднім договором, а також проведення взаємозаліку та включення такої заборгованості до тіла кредиту. Вказує, що матеріали справи не містять доказів перерахування коштів в сумі 8560,29 грн для погашення заборгованості за попереднім договором. Окрім того, на думку відповідача, розмір нарахованих процентів за користування кредитом є несправедливим та непропорційним розміру тіла кредиту. Разом з тим, не доведено правонаступництво позивача за договором факторингу, а умови договору не виконані в повному обсязі, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість позовних вимог. Окрім цього, при вирішенні спору ОСОБА_1 просить врахувати його соціальний стан, як особи з інвалідністю з дитинства та потребу у витратах для підтримання здоров`я, і надати розстрочку виконання рішення суду строком 6-9 місяців, відповідно до ч.1 ст. 267 ЦПК України (а.с.86-96).

25.12.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій спростовує доводи відповідача, надані у відзиві. Зокрема, зазначає, що при укладанні кредитного договору, відповідач ознайомився та погодився з його умовами, а тому зобов`язується його виконати. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.97-102).

12.01.2026 сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача в позові просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідач клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав.

Суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 12.01.2026 , відклав розгляд справи у зв`язку з ненадходженням до суду доказів, які витребовувались ухвалою суду, на 12.02.2026 о 12 год (а.с.107).

14.01.2026 на виконання вимог ухвали від 11.12.2025 до суду надійшла відповідь АТ «КБ «Приватбанк» та витребувані докази.

12.02.2026 сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В ході розгляду справи, суд відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

12.02.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши проголошення його повного тексту на 16.02.2026 о 09 год 40 хв.

Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ІІІ. Фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини.

19.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит №146875 у формі електронного документа з використанням електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора. Згідно з умовами договору ТОВ «ФК «Кредіплюс» надало відповідачу кредит на суму 16667,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредитору кошти та сплатити проценти за користування коштами (а.с.38-41).

Відповідно до п.2.2.1 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 16667,00 грн, надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 8560,29 грн. для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит № 142259 від 01.06.2024, укладеним з кредитодавцем; у розмірі 4439,97 грн на № рахунку/картки позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті (далі - рахунок позичальника); у розмірі 3666,74 грн, шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п.2.5 індивідуальної частини.

Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 330,00% річних. Тип процентної ставки фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються з дня наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредитування, зазначений в п.2.6 цієї індивідуальної частини та/або графіком платежів. Розмір процентної ставки незмінний.

Пунктом 2.5 індивідуальної частини передбачено, що комісія за надання кредиту складає 3666,74 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 22,00% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1. цієї індивідуальної частини. Розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено.

Згідно з умовами договору та паспортом споживчого кредиту, загальний строк кредитування: 126 дні з 19.07.2024 (дата надання кредиту) по 22.11.2024.

Відповідно до п.2.6.1. строк на який надається кредит встановлюється Графіком платежів. Періодичність виплат кредиту, процентів та комісії за кредитом становить 1 раз на два тижні. Конкретні дати вказані в графіку платежів.

Загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складає (не перевищує) 15906,03 грн.

Згідно із п.2.7.1. денна процентна ставка складає: 0,7574%/день.

В подальшому 10.10.2024 між ТОВ «ФК«Кредіплюс» та позивачем укладено Договір факторингу № 10102024, за умовами якого до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №146875 від 19.07.2024(а.с.5-7).

Про перехід та набуття таких прав вимоги заборгованості за кредитним договором до відповідача, окрім договору факторингу, позивач додає:платіжні інструкції від 14 січня 2025 року та від 21 січня 2025 року на підтвердження оплати за відступлення права вимоги за вказаним договором факторингу (а.с.61, 61- зворот); витяг з Додатку № 1 до Договору факторингу № 10102024 від 10.10.2024Реєстр прав вимог № 4, згідно якого від ТОВ «ФК «Кредіплюс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 26387,48 грн, з яких: заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) 15571,62 грн, заборгованість по відсотках 10114,86 грн, заборгованість по комісії 701,00 грн (а.с. 63).

Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором №146875 від 19.07.2024 заборгованість ОСОБА_1 становить 26387,48 грн (а.с. 58).

Згідно картки обліку виконання договору №146875 загальна сума фінансового активу станом на 22.11.2024 становить: 26387,48 грн, з яких тіло кредиту -15571,62 грн., 10114,86 грн - відсотки за користування кредитом, 701,00 комісія (а.с.59-60).

Згідно повідомлення АТ "ПриватБанк" №20.1.0.0.0/7-260101/8229-БТ від 02.01.2026, на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , в банку емітовано карту № НОМЕР_3 . Зарахування коштів на суму 4439,97 грн відбулося 19.07.2024 по рахунку № НОМЕР_3 (а.с.108).

Також випискою по рахунку за договором б/н за період з 19.07.2024 по 24.07.2024 підтверджується зарахування коштів 19.07.2024 в сумі 4439,97 грн. на карту ОСОБА_1 № НОМЕР_3 (а.с.111).

ІV. Законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду

Між сторонами існують зобов`язальні, цивільно-правові правовідносини у сфері кредитування, що регулюються нормами ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

За приписами ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію товариства відповідач електронним підписом одноразовим ідентифікатором у договорі приєднався до Правил надання грошових коштів у позику, визнає та погоджується на запропоновані умови користування та порядок надання товариством грошових коштів.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором позики.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

В статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно зі статтею 10 Закону України "Про електронну комерцію" електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно із ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Згідно із частиною першою ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 ч.1 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором особою, яка набула таке право відповідно до договору відступлення прав вимоги.

Обставиною, що підлягає доказуванню під час вирішення даного спору є факт отримання кредитних коштів, факт користування кредитними коштами та факт належного виконання позичальником зобов`язань із своєчасного виконання зобов`язань в частині повернення кредиту.

Судом встановлено, що 19.07.2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №146875, з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатору.

Як вбачається зі змісту п. 2.2.1 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 16667,00 грн, та надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 8560,29 грн. для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит № 142259 від 01.06.2024, укладеним з кредитодавцем; у розмірі 4439,97 грн на рахунок позичальника № НОМЕР_1 ; у розмірі 3666,74 грн, шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п.2.5 індивідуальної частини.

Суд звертає увагу, що саме банківська виписка або меморіальний ордер є первинним документом, що підтверджує факт видачі та зарахування грошових коштів.

Випискою по рахунку № НОМЕР_3 за період 19.07.2024 по 24.07.2024, наданою АТ КБ «Приватбанк», підтверджується зарахування коштів на картковий рахунок відповідача у сумі 4439,97 грн (а.с.111).

Водночас, з довідки про проведення взаємозаліку не вбачається, що ТОВ «ФК «Кредіплюс» відповідно до кредитного договору №146875 від 19.07.2024 видало ОСОБА_1 , у тому числі, кредитні кошти в розмірі 8560,29 грн та зарахувало цю суму на погашення заборгованості за іншим укладеним між сторонами кредитним договором № 142259 від 01.06.2024 (а.с.42).

Також матеріали справи не містять належного розрахунку заборгованості та підтвердження того, що за умовами укладеного договору №146875 від 19.07.2024 відповідачу були зараховані 8560,29 гривень кредитних коштів для погашення позичальником заборгованості за договором про споживчий кредит № 142259 від 01.06.2024, відомості про який в матеріалах справи взагалі відсутні.

На переконання суду, не є належним доказом у справі картка обліку виконання договору: 146875 та виписка з особового рахунку за кредитним договором, оскільки вони не є первинними документами та не можуть свідчити про наявну заборгованість (а.с. 58, 59-60).

Таким чином, матеріалами справи доведено, що ТОВ «ФК «Кредіплюс» виконало свої зобов`язання за договором №146875 від 19.07.2024 лише в частині перерахування на рахунок позичальника 19.07.2024 суми коштів у розмірі 4439,97 гривень.

Також встановлено, що відповідачем 02.08.2024 був проведений платіж на користь ТОВ «ФК «Кредіплюс» в сумі 3211,81 грн. (а.с.59,95).

Щодо нарахування відсотків, судом зазначається наступне.

В договорі вказано, що проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 0,7574 % в день та з дня наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредитування.

Зважаючи на те, що матеріалами справи доведено надання відповідачу кредиту в сумі 4439,97 грн., загальний строк кредитування за договором становить 126 днів, відповідач частково сплатив кредит 02.08.2024 в сумі 3211,81 грн., то правомірним буде нарахування відсотків наступним чином:

-в період з 20.07.2024 по 02.08.2024 (14 днів): 4439,97 грн х14 днів х 0,7574% = 470, 80 грн;

3211,81 грн - 470,80грн = 2741,01 грн залишок тіла кредиту.

-з 03.08.2024 по 22.11.2024 (112 днів): 2741,01 грн х 112 днів х 0,7574%=2325,17 грн.

Отже, суд вважає правомірним стягнення з відповідача тіла кредиту в сумі 2741,01 грн та 2325,17 грн відсотків.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по комісії, яка була включена позивачем до загальної суми тіла кредиту та додаткової комісії за обслуговування кредитної заборгованості, судом зазначається наступне.

Як було вище зазначено пунктом 2.5 індивідуальної частини передбачено, що комісія за надання кредиту складає 3666,74 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 22,00% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1. цієї індивідуальної частини. Розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено.

Суд відзначає окремо, що сплата одноразової комісії не ставилася умовами кредитного договору як обов`язкова попередня умова отримання кредитних коштів або зазначена комісія встановлена у договорі як плата за надання інформації споживачу про виконання договору, стан заборгованості чи управління боргом тощо, що має надаватися безоплатно. Отож передбачена договором комісія за своєю суттю є винагородою кредитодавця за прийняття позитивного рішення для позичальника про надання кредиту. . відповідна одноразова комісія є власною комісією кредитодавця, розмір та строк внесення якої прямо передбачений умовами договору про споживчий кредит.

Тому зважаючи на те, що матеріалами справи доведено отримання відповідачем суми кредиту - 4439,97 грн, розмір одноразової комісії за надання кредиту становитиме 976,80 грн.

Разом з тим, суд погоджується з думкою відповідача та вважає протиправним включення позивачем комісії до загальної суми кредиту та нарахування відсотків на вказану суму.

Водночас, щодо заявленої до стягнення комісії в сумі 701,00 грн, суд встановив наступне.

У п.2.4 Кредитного договору визначено комісію за управління та обслуговування кредиту у розмірі 1 гривня. Стандартний (базовий) тариф складає 100 гривень. Розмір комісії за управління та обслуговування кредиту не може бути змінено.

Стягнення із ОСОБА_1 комісії за обслуговування кредитної заборгованості/надання кредиту, а саме за дії, які банк (фінансова установа) здійснює на власну користь (електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо), або за дії, які позичальник здійснює на користь банку, чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин, протирічить ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Зазначене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 по справі № 363/1834/17 та не суперечить постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 по справі № 496/3134/19. Зокрема, у справі № 496/3134/19 суд касаційної інстанції констатував, що "умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" (п. 31.33).

Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22) зроблений висновок, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.

За викладених обставин, суд дійшов висновку про протиправне нарахування позивачем суми комісії в розмірі 701 гривня.

Стосовно доводів відповідача, щодо відсутності доказів набуття позивачем права вимоги від первісного кредитора за договором № 146875, слід вказати наступне.

Передання права вимоги (цесія) є заміною кредитора в зобов`язанні шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином (ч. 1 ст. 512 ЦК України). Внаслідок вчинення правочину новий кредитор отримує всі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Згідно зі ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 613 ЦК України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

З урахуванням норм законодавства та правових висновків, викладених у постановах: Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11, провадження № 61-1648св17; Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16; Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 185/1054/16-ц, належними і достатніми доказами набуття права вимоги мають бути: засвідчена копія договору про правову підставу переходу права вимоги, актів приймання - передачі права вимоги та кредитної справи, докази фактичної оплати новим кредитором за відповідним договором. Лише разом ці докази доводять набуття новим кредитором права вимоги.

В даному випадку суду було надано: платіжні інструкції на підтвердження оплати за відступлення права вимоги за вказаним договором факторингу; копію витягу з договору факторингу, акту прийому-передачі реєстру боржників, витяг з реєстру боржників до договору факторингу, що в свою чергу підтверджує та дозволяє дійти висновку, що ТОВ «ФК «Ейс» одержав від первісного кредитора право вимоги по заборгованості відповідача.

Щодо доводів відповідача про відсутність доказів направлення повідомлення неповідомлення про зміну кредитора, то судом відмічається наступне.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору.

Вказане випливає з того, що в законодавстві України не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

При умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості на рахунки первісного позикодавця, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.

Отже, неповідомлення відповідача про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку сплатити заборгованість за кредитним договором. Крім того, відповідач не оскаржував в судовому порядку договір факторингу № 10102024 від 10.10.2024, тому в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Стосовно інших доводів сторін, то судом відмічається, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи всі обставини справи, з огляду на недоведеність позивачем отримання кредитних коштів у сумі 8560,29 гривень, суд дійшов переконання про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 2741,01 грн тіла кредиту, 2325,17 грн. - заборгованість за відсотками, 976,80 грн. - заборгованість за комісією, а всього 6042,98 гриень.

Стосовно заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення, суд зазначає таке.

Згідно із ст. 129 - 1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Вказане закріплено і в ст.18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

За приписами ч.1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно із ч.ч.1, 3, 4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед.

Закон пов`язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення лише з об`єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб.

Таким чином, розстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.

В той же час, згідно з ч.5 ст.435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" від 25.09.2015 року № 8 встановлено, що судам при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суду слід враховувати те, що розстрочкою виконання рішення є встановлення періоду, протягом якого рішення суду виконається частинами з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частини мають визначатись судом. Це стосується виконанням рішення суду щодо предметів, які діляться (грошей, майна тощо). Суди, задовольняючи заяви про розстрочку та відстрочку виконання рішень, не враховують що матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судових рішень, які набрали законної сили, та не є обставиною, що утруднює виконання рішень суду.

Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі №810/4643/18 зазначив, що це питання суд вирішує із врахуванням конкретних обставин а справи, зокрема, суб`єктного складу сторін у справі, зобов`язаної сторони (боржника) за рішенням суду, складного майнового стану чи складної життєвої ситуації зобов`язаної сторони (боржника), впливу виконання рішення на спроможність зобов`язаної сторони (боржника) виконати інший публічний обов`язок чи зобов`язання перед особами, які потребують соціального захисту. У випадку розстрочення (відстрочення) виконання свого рішення суд, який здійснює контроль за його виконанням, повинен забезпечити баланс публічного і приватного інтересів.

Так, відповідач просить врахувати його соціальний стан як особи з інвалідністю з дитинства та потребу у витратах підтримання здоров`я та розстрочити виконання рішення суду. Вказує, що заборгованість за кредитом утворилась саме з підстав витрат на лікування.

Проаналізувавши всі обставини справи, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд уважає за можливе заяву відповідача задовольнити та застосувати розстрочку виконання рішення суду строком на 2 (два) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 3021,49 гривень.

V. Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги наведене, та те, що позовна заява задоволена на 22,90% від заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 554,73 грн.

Щодо витрат понесених позивачем на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною 2 та частиною 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.02.2021 (провадження №61-44217св18), витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн позивачем надано: договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20 серпня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Ейс» та АБ «Соломко та партнери»; додаткову угоду № 2 до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20 серпня 2025 року; акт прийому-передачі наданих послуг, за яким адвокатським бюро надано позивачу послуги на загальну суму 7000 грн (а.с.54-57).

Суд уважає, що розмір правової допомоги за оплату наданих послуг, визначений стороною позивача є завищеним, позаяк заявлена позивачем сума відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн є неспівмірною зі складністю справи та виконаними роботами, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги, їх обсягом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом позову.

З врахуванням описаних вище обставин щодо категорії та складності справи, а також з огляду на часткове задоволення позову, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 1603,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 141, 247,259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором №146875 від 19.07.2024 у загальному розмірі 6042 (шість тисяч сорок дві) гривні 98 копійок, витрати по сплаті судового збору в розмірі 554 (п`ятсот п`ятдесят чотири) гривні 73 копійкита витрати на професійну правову допомогу у розмірі 1603 (одна тисяча шістсот три) гривні 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання судового рішення у справі №293/1504/25 - задовольнити.

Розстрочити виконання рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16.02.2026 у справі №293/1504/25 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6042,98 гривень, терміном на 2 (два) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 3021,49 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників у справі:

Позивач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс»,

Місце знаходження: 02094, м.Київ, вул.Поправки Юрія,6, каб.13.

Відповідач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2

Місце реєстрації: АДРЕСА_1

Повне рішення складено та підписано 16.02.2026

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО