Номер провадження: 22-ц/813/4167/26
Справа № 495/6788/24
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

питання щодо зупинення провадження у справі

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2025 року, ухвалене Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Прийомової О.Ю. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_1 рішенням Болградського районного суду Одеської області від 12.04.2021 року справа № 497/1615/2020 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно наступним чином.

Стягнуто з ОСОБА_1 , аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

Зменшено розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_1 рішенням БілгородДністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 березня 2024 року, справа № 495/12361/23 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходу/ ОСОБА_1 , щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.11.2023 року та до досягнення ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно, наступним чином.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку /доходу/ ОСОБА_1 , щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно, потім з 01 жовтня 2036 року у розмірі частині всіх видів заробітку /доходу/ ОСОБА_1 , щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття ОСОБА_6 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

В іншій частині в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.06.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що:

- в порушення вимог ч. 2 ст. 49 ЦПК України, суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову;

- за даними довідки про доходи має місце покращення матеріального стану платника аліментів, що свідчить про можливість всебічного задоволення потреб дітей для їх гармонійного фізичного та духовного розвитку, що, зокрема, не заперечує представник позивача, відповідаючи у судовому засіданні на питання про те, що у порівнянні з доходами на момент ухвалення судових рішень про стягнення аліментів його доходи збільшилися;

- обставини необхідності надання матеріальної допомоги батькам платника аліментів жодним чином не підтверджені;

- судом не були встановлені докази того, що у зв`язку із наявністю двох дітей (а така обставина існувала на момент ухвалення обох рішень про стягнення аліментів) змінилося матеріальне становище платника аліментів, яке б надавало останньому право на зменшення розміру аліментів, призначених судом;

- будь-яких доказів погіршення матеріального становища платника аліментів матеріали справи не містять.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В ході перегляду справи судом апеляційної інстанції 17.02.2026 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Реу Руслана Васильовича надійшла заява, в якій представник позивача зазначив, що позивач на даний час не може брати участь у судовому засіданні, так як вважається безвісти зниклим військовим ЗСУ з серпня 2025 року по теперішній час.

Учасники справи в судове засідання, призначене на 17.02.2026 не з`явилися, про судове засідання повідомлялися належним чином, зокрема, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судові повістки-повідомлення на 17.02.2026 повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 191-194 зв.), відповідач ОСОБА_2 у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її повноважний представник ОСОБА_4 отримав судову повістку-повідомлення на 17.02.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 18.12.2025 о 23:34:37, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 190).

Вказане в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

При цьому, не може бути взята до уваги заява представника позивача адвоката Реу Р.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні по кримінальній справі, оскільки докази такого відсутні. Крім того, неявка сторони, явка якої не визнавалася судом обов`язковою, в апеляційний суд без підтвердження неможливості розглянути справу за їхньої неявки не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає за потрібне зупинити провадження у справі, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України визначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі неодноразово строк дії воєнного стану продовжувався і не скасований до теперішнього часу.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили безпілотних систем, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

У постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1367цс15 зазначено, що зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

12 листопада 2025 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила принципове рішення у справі № 754/947/22, яке стало орієнтиром для всієї судової системи. Суд підтвердив: провадження у цивільних, господарських та адміністративних справах за участю військовослужбовців у період воєнного стану підлягає зупиненню, якщо учасник справи нині проходить військову службу.

Велика Палата Верховного Суду в даній постанові наголосила на кількох ключових положеннях:

1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;

2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;

3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.

Таким чином, суд створив баланс між інтересами правосуддя та об`єктивною неможливістю військовослужбовця брати участь у процесі під час служби.

Вказані висновки щодо застосування норми права до спірних правовідносин є відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 16.07.2025 по справі № 754/947/22 вказано, що «введення на території України воєнного стану для забезпечення відсічі та стримування агресії російської федерації, зокрема можливостями ЗСУ, передбачає, що настає особливий період, упродовж якого, зокрема, здійснюється мобілізація.

У зв`язку з цим з оголошенням воєнного стану на всій території України ЗСУ починає функціонувати на всій території України в умовах особливого періоду, який передбачає переведення ЗСУ у повному складі на території усієї України на воєнний стан, зокрема організацію і штат воєнного часу.

Відповідно, будь-який військовослужбовець в Україні, мобілізований до ЗСУ, який здійснює військову службу у конкретній військовій частині під час воєнного стану, введеного Указом, є таким, що перебуває у штаті воєнного часу ЗСУ, які переведені на воєнний стан.

Військовослужбовець може перебувати у військовій частині ЗСУ, яка незадіяна до ведення воєнних (бойових) дій, але це не виключає його оперативного відрядження до іншої військової частини, яка задіяна у відповідних діях. На переконання колегії суддів, у цьому й полягає одна зі складових функціонування ЗСУ в умовах особливого періоду. Це саме стосується, наприклад, військовослужбовців, які відряджені до військових адміністрацій.

Тому, з урахуванням процесуальних прав військовослужбовця, у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України мова йде саме про переведення ЗСУ на воєнний стан. Ця норма процесуального права не містить виключень щодо ситуацій, коли здійснення конкретних завдань військовослужбовцем, який перебуває на військовій службі у військовій частині ЗСУ під час воєнного стану, об`єктивно не перешкоджають йому брати участь у судових засіданнях. У цьому випадку, до внесення змін у процесуальне законодавство, використання військовослужбовцем свого права, залежить від його власної совісті. Це не позбавляє суд права оцінювати ці дії з точки зору добросовісності учасника процесу.

Колегія суддів також зазначила, згідно з абзацом першим частини першої статті 3 Закону № 389-VIII командир військової частини наділений повноваженнями видавати довідку за формою № 5, передбачену Інструкцією, про проходження військовослужбовцем військової служби у ЗСУ. А факт дії введеного Указом воєнного стану та пов`язаного з ним особливого періоду вказує на те, що у цей період ця довідка є достатнім, допустимим та належним доказом перебування цього військовослужбовця у складі ЗСУ, які переведені на воєнний стан.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, на підтвердження чого позивачем надано до позовної заяви копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

Згідно довідкою № 12/1486-23вих від 26.07.2023, виданої НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, головний сержант ОСОБА_1 дійсно є військовослужбовцем НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України (а.с. 11).

Щодо поданої адвокатом Реу Р.В. заяви 17.02.2026, в якій зазначено про те, що позивач вважається безвісти зниклим військовим ЗСУ, то на підтвердження вказано представник позивача жодних доказів до вказаної заяви не долучив.

З огляду на те, що зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є обов`язком, а не правом суду, враховуючи те, що матеріалами справи підтвердження статус позивача як військовослужбовця Збройних Сил України, колегія суддів зупиняє провадження у даній справі до настання підстав для його поновлення.

При цьому, колегія суддів зауважує, що зупинення провадження у справі є тимчасовим заходом та у разі наявності доказів на підтвердження припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, учасники справи не позбавлені права ініціювати питання про поновлення провадження у справі шляхом подання до суду відповідних клопотань.

Керуючись ст. 251, 253 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Зупинити провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

Зобов`язати сторону заявника - ОСОБА_7 як представника ОСОБА_1 - повідомити Одеський апеляційний суд про настання підстав для поновлення апеляційного провадження у справі №495/6788/24.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення повного тексту ухвали 17 лютого 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко