КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1314/2026
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Київ

Справа № 372/6506/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Ратнікової В.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Проць Т.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

В грудні 2024 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2021 р. № 9 у розмірі 25 716,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 18 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» укладено договір про надання споживчого кредиту № 9, відповідно до умов якого відповідачу перераховано на картковий рахунок кредитні кошти в сумі 6000 грн.

05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» і позивачем укладено договір факторингу, за умовами якого Товариство відступило позивачу право грошової вимоги, зокрема, за вказаним кредитним договором. Таким чином, позивач набув право грошової вимоги до позивача. Зважаючи на те, що відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, оскільки не повернула кошти, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2021 р. № 9 в сумі 25 716 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 2422,40 грн.

Не погодившись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності заборгованості на момент переуступки права грошової вимоги, адже не надано жодного документа, оформленого відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; розрахунок заборгованості не має самостійного доказового значення, бо він є внутрішнім документом фінансової установи, не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи дійсно передавалися кредитні кошти відповідачу і він не відповідає вимогам вищезазначеного Закону.

Також у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можливо встановити факт переказу грошових коштів відповідачу, як-от платіжне доручення, виписка з банківської установи, фіскальний чек або прибутковий/видатковий касовий ордер.

Щодо розміру нарахованих позивачем відсотків за користування кредитними коштами, то, посилаючись на частину першу статті 1048 ЦК України і постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 р. у справі № 390/1875/16-ц, від 30 листопада 2018 р. у справі № 2-2442/12, стверджує, що право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором (позикою) відсотки за кредитом (позикою) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (позики) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, посилаючись на те, що факт надання первісним кредитором відповідачу у користування кредитних коштів підтверджується кредитним договором від 18 вересня 2021 р. № 9 та заявою відповідача про отримання кредиту № 9, відповідач підтвердила свою ідентифікацію і прийняла умови кредитування.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів, на підставі яких можливо встановити факт переказу грошових коштів відповідачу в користування, то зазначає, що 19 вересня 2021 року о 02:26:40 год. відбулася трансакція, що підтверджується витягом з додатку № 1 до листа від 02 серпня 2024 р. за вих. № КНО-/55, яким Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», співпрацюючи з ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» за договором про обслуговування операцій з переказу коштів з використанням платіжних карток від 01 жовтня 2021 р. № 095/02, підтвердив зарахування грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованого розміру нарахованих відсотків за користування кредитом вважає безпідставними, оскільки заборгованість розрахував первісний кредитор, тоді як позивач просить стягнути лише те, що було розраховано первісним кредитором.

Зауважує, що тіло кредиту становило 6 000 грн., які відповідач не повернула, а продовжувала користуватися кредитними коштами. У зв`язку з цим ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» нарахувало відсотки відповідно до пунктів 1.1.3., 1.1.4. та 2.3. Спеціальних умов від 18 вересня 2019 р. № 9 до договору кредитної лінії № 101340 за ставкою 1,71%, тобто в межах установленого строку кредитування, та 2,71% за один день, тобто поза межами встановленого строку кредитування, і таке нарахування відповідає актам цивільного законодавства й умовам кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Задовольняючи позов повністю, місцевий суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором від 18 вересня 2021 року, заборгованість не сплатила, тож позовні вимоги належало задовольнити у повному обсязі.

Проте з висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він не в повному обсязі відповідає фактичним обставинам та нормам матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» і ОСОБА_3 укладено договір кредитної лінії № 101340, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на умовах цього договору, а позичальник - зобов`язалася отримати і повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом і виконати інші обов`язки, передбачені цим договором. Кредит надається на умовах відновлювальної лінії (пункт 1.1. договору кредитної лінії).

Для отримання кредиту позичальник подає заяву про надання кредиту. У разі позитивного рішення кредитодавця щодо надання кредиту, сторонами укладаються спеціальні умови. Кредитодавець може відмовити в наданні кредиту без зазначення причин, при цьому, повідомивши позичальника про відмову в особистому кабінеті (1.3. договору кредитної лінії).

Сума кредиту, первинний строк кредиту і розмір відсоткової ставки визначаються у відповідних спеціальних умовах (пункт 1.5. договору кредитної лінії).

Кошти кредиту надаються кредитодавцем у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, які надаються позичальником кредитодавцю з метою отримання кредиту (пункт 2.1. договору кредитної лінії).

Кредит вважається наданим в день перерахування кредитодавцем суми кредиту (пункт 2.4. договору кредитної лінії).

Нарахування відсотків за цим договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом (включаючи періоди пролонгації), виходячи з фактичної кількості днів у місяці та в році, тобто метод «факт/факт» (пункт 3.1. договору кредитної лінії).

До періоду розрахунку відсотків включається день надання, але не включається дата повернення кредиту. У випадку, якщо день надання і день повернення кредиту співпадають, нарахування відсотків здійснюється за один день (пункт 3.2. договору кредитної лінії).

Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за відсотковою ставкою, яка або визначена відповідними спеціальними умовами в межах первинного строку кредиту, або передбаченою відповідною угодою про продовження, в межах строку такої угоди про продовження. У випадку користування кредитом понад строк, встановлений відповідними спеціальними умовами (за умови відсутності чинних угод про продовження) або угодами про продовження (у разі укладання), особливі умови, встановлені для позичальника програмою лояльності, втрачають силу, застосовується базова відсоткова ставка, а нараховані за весь час користування кредитом відсотки (у разі наявності угоди про продовження - за період останньої угоди про продовження) підлягають перерахуванню за базовою відсотковою ставкою (пункт 3.3. договору кредитної лінії).

Розміри відсоткової ставки, передбачених пунктом 3.3. цього договору, залежать від умов їх встановлення та є незмінними протягом строку дії цього договору і не можуть бути збільшені кредитодавцем в односторонньому порядку (пункт 3.4. договору кредитної лінії).

Згідно з пунктом 4.1. договору кредитної лінії строк кредиту може бути продовжений угодою про продовження, укладення якої може ініціювати позичальник.

В пункті 6.1. договору кредитної лінії сторони узгодили, що повернення кредиту і сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюватиметься протягом визначеного спеціальними умовами строку. Якщо відбулося продовження строку користування кредитом на підставі угоди про продовження, то строки сплати змінюються кредитодавцем і надаються позичальником в особистому кабінеті.

Згідно з акцептом (електронним повідомленням), відповідач ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 30 серпня 2016 року, РНОКПП НОМЕР_2 (який збігається з РНОКПП, зазначений в апеляційній скарзі відповідача), підтвердила:

- прийняття оферти ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» щодо укладення договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340;

- актуальність та достовірність наданих нею даних станом на день укладення кредитного договору;

- що вивчила умови оферти, паспорт споживчого кредиту, Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на умовах кредитної лінії ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», розміщених на сайті https://cashberry.com.ua, та свідомо прийняла пропозицію укласти електронний договір на запропонованих і погоджених з нею умовах, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію»;

- що ознайомлена з істотними умовами правочину, погодилася взяти на себе зобов`язання позичальника, засвідчила повну і безумовну згоду з усіма без виключення умовами оферти;

- згодна на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340.

18 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено спеціальні умови № 9 до договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340, згідно з пунктом 1.1. яких кредит надано відповідачу на наступних умовах: сума кредиту складала 6 000,00 грн.; первинний строк кредиту складав 30 календарних днів; відсоткова ставка - 1,71 відсотків у день; базова відсоткова ставка - 2,71 відсотків у день.

Пунктом 2.2. спеціальних умов від 18 вересня 2021 року сторони кредитного договору узгодили, що загальна вартість кредиту складала 9078,00 грн. і включала в себе відсотки за користування кредитними коштами в сумі 3078 грн. та суму (тіло) кредиту в розмірі 6000 грн.

В пункті 2.3. спеціальних умов від 18 вересня 2021 року передбачено, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений спеціальними умовами (за умови відсутності чинних угод про продовження) або угодами про продовження (у разі укладення), особливі умови, встановлені для позичальника програмою лояльності, втрачають силу, застосовується базова відсоткова ставка, а нараховані відсотки за весь строк користування кредитом (у разі наявності угоди про продовження - за період останньої угоди про продовження) підлягають перерахуванню за базовою відсотковою ставкою.

Згідно з акцептом (електронним повідомленням), відповідач ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 30 серпня 2016 року, РНОКПП НОМЕР_2 , підтвердила:

- прийняття оферти ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» щодо укладення спеціальних умов від 18 вересня 2021 р. № 9 до договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340;

- актуальність та достовірність наданих нею даних станом на день укладення кредитного договору;

- що вивчила умови оферти, Правил надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на умовах кредитної лінії ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», розміщених на сайті https://cashberry.com.ua, та свідомо прийняла пропозицію укласти електронний договір на запропонованих і погоджених з нею умовах, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію»;

- що ознайомлена з істотними умовами правочину, погодилася взяти на себе зобов`язання позичальника, засвідчила повну і безумовну згоду з усіма без виключення умовами оферти;

- згодна на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису спеціальних умов від 18 вересня 2021 р. № 9 до договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340.

Додатковою угодою від 18 жовтня 2021 року про зміну умов договору від 18 вересня 2021 р. № 9 до вказаного договору було внесено зміни, згідно з якими сторони договору узгодили, що кредит надається до 01 листопада 2021 року, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (пункт 1 додаткової угоди від 18 жовтня 2021 року).

Додатковою угодою від 02 листопада 2021 року про зміну умов договору від 18 вересня 2021 р. № 9 до вказаного договору було внесено зміни, згідно з якими сторони договору узгодили, що кредит надається до 16 листопада 2021 року, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (пункт 1 додаткової угоди від 18 жовтня 2021 року).

05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» і ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, умовами якого передбачено, що ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступає ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги, зазначене в реєстрі прав вимог, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти і сплатити ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим договором.

За умовами договору факторингу, «право вимоги» означає всі права Клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому(пункт 1.4. договору факторингу).

Платіжними інструкціями АТ «Сенс Банк» від 06 вересня 2022 р. № 2474, від 12 вересня 2022 р. № 2493, від 20 вересня 2022 р. № 2544 підтверджується переказ ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» грошових коштів на загальну суму 2 976 000,00 грн. в рамках виконання зобов`язань за договором факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року.

Листом АТ «ПУМБ» від 02 серпня 2024 р. № КНО-/55 банк повідомив ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» про те, що за договором про обслуговування операцій з переказу коштів з використанням платіжних карток № 095/02 від 01 жовтня 2021 р., підтвердило зарахування коштів згідно з даними в додатку до цього листа.

З витягу з додатку до листа від 02 серпня 2024 р. № КНО-/55 вбачається, що 18 вересня 2021 року о 23:26:47 год. було здійснено трансакцію № 53 на суму 6 000,00 грн. шляхом переказу коштів на картку № НОМЕР_3 .

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Частина перша статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Водночас, у частині першій статті 627 закріплений принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначаються Законом України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції регулюються Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегією суддів установлено, що між відповідачем і ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» виникло кредитне зобов`язання на підставі договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340, умови кредитування за яким в подальшому були змінені спеціальними умовами від 18 вересня 2021 року № 9. Строк кредитування, згідно з додатковими договорами від 18 жовтня 2021 року і від 02 листопада 2021 року, закінчувався 16 листопада 2021 року та в подальшому не був продовжений.

В подальшому, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» уклав з позивачем договір факторингу, на підставі якого відступлено останньому право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

У свою чергу, відповідач не повернула кредитні кошти і не сплатила нараховані відсотки за користування кредитом.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено про порушення відповідачем кредитного зобов`язання з повернення коштів.

Факт укладення кредитного договору підтверджується вчиненням відповідачем відповідного правочину згідно із Законом України «Про електронну комерцію», тобто накладенням електронного підпису одноразового ідентифікатора, що відповідає частині першій статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» і спростовує доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір не був укладений.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримувала кредитні кошти у користування спростовуються наявним у матеріалах справи листом АТ «ПУМБ» від 02 серпня 2024 р. № КНО-/55 та витягом з додатку до цього листа, оскільки вони вказують на те, що 18 вересня 2021 року о 23:26:47 год. було здійснено трансакцію № 53 на суму 6 000 грн. шляхом переказу коштів на картку № НОМЕР_3 .

Подаючи відзив на позовну заяву, відповідач не надала доказів того, що вказана банківська картка їй не належала станом на 31 серпня 2021 року та 18 вересня 2021 року , не надала виписки з банківського рахунку за 31 серпня 2021 року і 18 вересня 2021 року, з якої можна було би встановити факт ненадходження кредитних коштів.

Судом першої інстанції за клопотанням представника позивача було витребувано відповідну інформацію з АТ КБ «Приватбанк», який листом від 14.04.2025 року повідомив суд, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , в АТ КБ «Приватбанк» емітовано картку за номером № НОМЕР_4 ( а.с. 146).

Відповідно до наданої АТ КБ «Приватбанк» виписки по рахунку за договором з ОСОБА_1 за період з 18 по 20 вересня 2021 року, 18 вересня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 , відкритим за номером вказаної картки, надійшла сума в розмірі 6000 грн. як «зарахування переказу на картку» ( а.с. 147).

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача у цій частині є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, якими належним чином підтверджено отримання кредитних коштів відповідачем ОСОБА_1 .

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині, що стосуються необґрунтованого розміру заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами.

На підставі частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України (про договір позики), якщо інше не встановлено параграфом 2 (про кредитний договір) і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 р. у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 р. (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 р. (провадження №14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 р. у справі №910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 р. у справі № 910/4518/16 було уточнено правовий висновок, викладений в пункті 123 постанови Суду від 18 січня 2022 р. у справі № 910/17048/17, щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, вказавши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Якщо умови кредитного договору передбачають можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, мали на увазі сторони встановлення нарахування процентів як міри відповідальності в певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem», тобто «слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав»).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що загальний розмір заборгованості становить 25 716 грн., з яких 6000 грн. - тіло кредиту, а відсотки за користування кредитними коштами - 19 716 грн., які нараховано за період з 18 вересня 2021 року по 15 лютого 2022 року.

Однак, позивач не надав доказів існування між первісним кредитором та відповідачем домовленості, що передбачала нарахування відсотків поза межами строку кредитування, або доказів, що після 16 листопада 2021 року між первісним кредитором і відповідачем була досягнута домовленість про продовження строку дії кредитного договору.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає заперечення позивача про те, що спеціальними умовами від 18 вересня 2021 року передбачалося нарахування відсотків поза межами строку кредитування, необґрунтованими, оскільки матеріали справи свідчать про зворотнє.

Так, пунктом 3.3. договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340 передбачено, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за відсотковою ставкою, яка або визначена відповідними спеціальними умовами в межах первинного строку кредиту, або передбаченою відповідною угодою про продовження, в межах строку такої угоди про продовження. У випадку користування кредитом понад строк, встановлений відповідними спеціальними умовами (за умови відсутності чинних угод про продовження) або угодами про продовження (у разі укладання), особливі умови, встановлені для позичальника програмою лояльності, втрачають силу, застосовується базова відсоткова ставка, а нараховані за весь час користування кредитом відсотки (у разі наявності угоди про продовження - за період останньої угоди про продовження) підлягають перерахуванню за базовою відсотковою ставкою.

В пункті 6.1. договору кредитної лінії сторони узгодили, що повернення кредиту і сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюватиметься протягом визначеного спеціальними умовами строку. Якщо відбулося продовження строку користування кредитом на підставі угоди про продовження, то строки сплати змінюються кредитодавцем і надаються позичальником в особистому кабінеті.

Таким чином, пунктом 3.3. договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340 регулювалося питання розміру відсоткової ставки, що підлягатиме нарахуванню за користування кредитними коштами, а пунктом 6.1. - строк повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами, а саме, протягом строку, визначеного спеціальними умовами.

Спеціальними умовами від 18 вересня 2021 р. № 9 до договору кредитної лінії від 31 серпня 2021 р. № 101340 обумовлено, що строк кредитування складав 30 календарних днів. Проте, зазначений строк неодноразово продовжувався, до 16 листопада 2021 року включно, що підтверджується наявними у матеріалах справи додатковими угодами від 18 жовтня 2021 року та від 02 листопада 2021 року.

Таким чином, в умовах кредитного договору сторони допустили можливість нарахування відсотків в межах строку кредитування, зокрема, у разі продовження строку дії кредитного договору. Проте жодні з наведених домовленостей не передбачали умови, за якою кредитодавець мав право нараховувати відсотки поза межами строку кредитування.

Таким чином, первісний кредитор мав право нарахувати відсотки, а позивач, відповідним чином, - пред`явити вимогу про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитними коштами, за період з 18 вересня 2021 року по 16 листопада 2021 року, згідно з останньою досягнутою з відповідачем домовленістю, що передбачала закінчення строку кредитування 16 листопада 2021 року включно.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом за період з 17 листопада 2021 року по 15 лютого 2022 року є недоведеними, тому суд першої інстанції повинен був відмовити в позові у відповідній частині, однак не звернув увагу на вищезазначені обставини, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач також посилається на те, що вищезазначений розрахунок був йому переданий первісним кредитором при укладанні договору факторингу.

Але апеляційний суд зауважує, що, виходячи з принципу змагальності сторін, в даному випадку саме позивач повинен був довести обґрунтованість заявленої до стягнення з відповідача суми заборгованості та, за потреби, самостійно перерахувати розмір заборгованості, який відповідає умовам кредитного договору.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог : стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» суми заборгованості за кредитним договором від 31 серпня 2021 р. № 101340, невід`ємною частиною якого є спеціальні умови від 18 вересня 2021 р. № 9, в розмірі 10 919,40 грн., з яких 6000 грн. становить заборгованість за тілом кредиту, а 4919,40 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, нарахованими протягом періоду з 18 вересня 2021 року по 16 листопада 2021 року. В іншій частині позову слід відмовити.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви позивачем сплачено 2 422,40 грн., а за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 2906,88 грн.

Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню сторонам пропорційно сумі задоволених позовних вимог. А саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню : 2422 грн. 40 коп. х 42,5% = 1029 грн. 52 коп.

З позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума витрат, пропорційна сумі вимог, у задоволенні яких позивачу суд відмовляє : 2906 грн. 88 коп. х 57,5% = 1671 грн. 56 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки на позивача покладається більша сума судових витрат по сплаті судового збору, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню різниця у витратах: 1671 грн. 56 коп. - 1029 грн. 52 коп. = 642 грн. 04 коп.

Також в апеляційній скарзі представник відповідача заявив, що відповідач понесла витрати в сумі 6000 грн. на правову допомогу по складанню апеляційної скарги, та просив стягнути вказану суму витрат з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача витрати позивача на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, що становлять 4000 грн.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Разом з тим, відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Як зазначив Верховний Суд у додатковій постанові від 04 червня 2025 року у справі № 761/1310/21, «під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.

При цьому такі критерії, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката, до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).»

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником відповідача до апеляційної скарги надано наступні докази:

- договір про надання юридичних послуг № 1-01/01/25 від 01 січня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП - адвокатом Дончаком Д.М.;

- ордер № 1783011 на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Дончаком Д.М., який здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 11534/10 від 27 травня 2024 року;

- акт приймання передачі наданих послуг від 15.06.2025 року, згідно з яким адвокат Дончак Д.М. надав послугу ОСОБА_1 зі складання апеляційної скарги , вартістю 6000 грн.

Заперечуючи проти стягнення зазначеної суми витрат, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що заявлений розмір витрат відповідача на складання апеляційної скарги у даній справі протягом 6 годин та загальною вартістю 6 000,00 грн є завищеним, оскільки зміст доводів апеляційної скарги є майже ідентичним тим, що вже були викладені у відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача до суду першої інстанції. Фактично доводи відзиву були перенесені до шаблону апеляційної скарги із незначним коригуванням кінцевого тексту. Тому просив зменшити суму судових витрат на правничу допомогу відповідача.

Колегія суддів вважає обґрунтованими заперечення представника позивача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 02 січня 2025 року представником відповідача ОСОБА_1 - Дончаком Д.М. було подано відзив на позовну заяву, доводи у якому є аналогічними доводам апеляційної скарги на рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, взявши до уваги заперечення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу надано наступні докази витрат на правничу допомогу:

- договір № 42649746 про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року, укладений між ТОВ «Діджи фінанс» та адвокатом Білецьким Б.М.,

- додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 16.09.2024 року, згідно з якою адвокат Білецький Б.М. зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 ;

- детальний опис робіт ( наданих послуг), підписаний адвокатом Білецьким Б.М. 06.08.2025 року.

- акт про підтвердження факту надання правничої допомоги від 06 серпня 2025 року, відповідно до якого позивачу була надана наступна правнича допомога : аналіз чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів, вартістю 500 грн.; правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій ( консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи фінанс», вартістю 500 грн.; складання відзиву на апеляційну скаргу у цивільній справі № 372/6506/24 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вартістю 3000 грн., всього - на 4000 грн.

Однак заявлені стороною позивача витрати щодо аналізу чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналізу наявних кредитних та платіжних документів, вартістю 500 грн.; правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій ( консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи фінанс», вартістю 500 грн., що заявлені як окремі послуги, не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням відзиву на апеляційну скаргу, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.

Заперечень відповідача щодо заявленої суми витрат на правничу допомогу позивача не надходило, однак суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими вказані витрати позивача на правову допомогу адвоката у розмірі 1000 грн., тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України відмовляє у відшкодуванні цих витрат.

Таким чином, обґрунтована та доведена вартість послуг на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції як відповідача, так і позивача, становить 3000 грн.

Разом з тим, враховуючи принцип відшкодування судових витрат пропорційно сумі задоволених позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню різниця у витратах, розрахована наступним чином: 3000 грн. х 42,5% = 1275 грн., 3000 грн. х 57,5% = 1725 грн.; 1725 грн. - 1275 грн. = 450 грн.

Отже, загальна сума судових витрат, що відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 10 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, становить 642 грн. 04 коп. (судовий збір) + 450 грн. ( витрати на правову допомогу) = 1092 грн. 04 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 31 серпня 2021 року № 101340 : за тілом кредиту - 6000 грн., відсотками за користування кредитними коштами за період з 18 вересня 2021 року по 16 листопада 2021 року - 4919 грн. 40 коп., а всього на суму 10 919 ( десять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень 40 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати на загальну суму 1092 ( одна тисяча дев`яносто дві) грн. 04 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г. М.

Ратнікова В.М.