Провадження № 2/591/3792/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі: головуючого судді Косар А. І., секретар судового засідання Сема Д. О., розглянув у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ»

про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

УСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (правильно акціонерного товариства) «СУМИХІМПРОМ» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги мотивовано тим, що вона працювала у АТ«СУМИХІМПРОМ», а 24.06.2025 була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. У день звільнення товариство не провело із нею повного розрахунку, зокрема не виплатило заробітну плату у розмірі 62 378.13 грн, що змусило позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Не проведення з вини власника розрахунку з працівником у день звільнення, тому вона має право на стягнення середнього заробітку з 25.06.2025 (день звільнення) по 25.12.2025 включно ( останній день шестимісячного строку визначеного статтею 117 КЗпП України) і становить 30 292.8 грн. Оскільки остаточний розрахунок при звільненні позивача не проведено, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору не розпочався, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.11.2025 у справі 306/2708/23 (провадження №14-84цс25). Просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 62 378.13 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 292.08 грн.

07.01.2026 в системі Електронний суд відповідач АТ«СУМИХІМПРОМ» в особі керівника юридичної особи Тютюник Олексія Володимировича у порядку само представництва подано відзив, відповідно до якого Відповідач вважає, що вимоги Позивача щодо стягнення сум середнього заробітку є не справедливими, не співмірними та не пропорційними зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, умовами що склалися в період воєнного стану, діями Позивача та Відповідача. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці. Введення воєнного стану в України, істотно вплинули на господарську діяльність АТ «СУМИХІМПРОМ», внаслідок чого воно опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі, не здійснюючи нормальну господарську діяльність і, не отримуючи прибутку, зобов`язане нараховувати та виплачувати заробітну плату усім своїм працівниками, які фактично на період простою не виконували будь-яку роботу. Просить суд позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «СУМИХІМПРОМ» () задовольнити частково, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 292.08 грн зменшити.

19.01.2026 позивач подала відповідь на відзив, відповідно до якої просить розглянути справу у межах заявлених вимог та ухвалити рішення, яким позов задоволити повністю. Викладені відповідачем у відзиві обставини фактично зводяться до уникнення останнім від виконання свого обовязку щодо погашення перед позивачем нарахованої але не виплаченої заборгованості по заробітній платі, тому не мають бути прийняті судом до уваги.

Рух справи у суді

23 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у судовій справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

21 січня 2026 року ухвалою судузакінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 04.02.2026 сторони та їх представники не з`явилися, повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання. В матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримує і просить позов задовольнити. Неявка усіх учасників судового процесу не перешкоджає розгляду позову по суті. У справі на стадії ухвалення судового рішення оголошено перерву.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що згідно з наказом (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) АТ«СУМИХІМПРОМ» від 24.06.2025 № 232, ОСОБА_1 звільнений із посади апаратника приготування хімрозчину на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

Згідно з розрахунковим листком ОСОБА_1 за червень 2025 року по АТ «СУМИХІМПРОМ», борг за підприємством на кінець місяця становить 62 378.13 грн.

Мотиви суду і застосовані норми права

У постанові від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 Верховний Суд зазначив, що установлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. При обґрунтованості позовних вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку.

За ч. 2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, установлений ч. 2 ст.233 КЗпП України строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні пов`язаний не з днем його звільнення, а з днем одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, вручення якого є обов`язком роботодавця згідно зі ст. 116 КЗпП України.

Cтроки звернення до суду за вирішенням трудового спору застосовуються незалежно від заяви сторін, а тому в кожному випадку суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду впостанові від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21 (провадження № 61-15004св24).

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складником механізму реалізації права на судовий захист та однією з основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципомex officio,незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Подібний правовий висновок викладений також упостановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі N 751/1198/18(провадження N 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі N 204/1724/20 (провадження N 61-18714св20).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивачки до суду) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП Українине наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

В абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що встановлені ст. 228,223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Указана судова практика є незмінною.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач послався на поважні причини непроведення повного розрахунку по заробітній платі при звільненні позивачки. Зокрема, відповідач зазначив, що затримка виплати Позивачу належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини АТ «СУМИХІМПРОМ», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнного стану), які вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України із 05.30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і діє по теперішній час.

Відповідно до розділу 1 п. 1.7 Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зі змінами та доповненнями, м. Суми Сумської міської територіальної громади (UА0073662) з 06.03.2024 віднесено до територій, на якій можливі бойові дії.

У зв`язку з активізацією на початку 2024 року активних бойових дій на державному кордоні України в межах Сумської області в м. Суми збільшилася кількість сповіщень про повітряну тривогу, пов`язаних з бомбардуванням, нанесенням ракетних ударів, ударів БПЛа, в тому числі по території міста. Так, за загальновідомими статистичними даними за період з 01.01.2024 по 01.12.2025 на території Сумської області (м. Суми) відбулося 3195 сповіщень про повітряну тривогу,що складає в сукупності 8555.1год. Згідно офіційних повідомлень засобів масової інформації тільки на території м. Суми зафіксовано 482 повідомлень про вибухи (влучення ракет, БПЛА тощо). Внаслідок цих військових дій у 2022-2025 роках були пошкоджені адміністративна будівля заводоуправління, приміщення цехів ЦСК-4, ЦСМД, ЦЦКВП і А, МСЧ, будівля прохідної ЦОФ-2, склад ПММ та ЛЗР, склад готового продукту «Піросульфіт», інше нерухоме майно та обладнання. Внаслідок військових ударів, підприємство було вимушено зупиняти свою виробничу діяльність на невизначені терміни, витрачати кошти на ремонт приміщень, відновлення обладнання та нести додаткові значні збитки. За вказаними фактами, слідчими підрозділами ГУНП в Сумській області та СБУ в Сумській області відриті кримінальні провадження, відомості про які внесені до ЄРДР. На сьогодні досудове розслідування у кримінальних провадженнях триває, збитки встановлюються. Окрім того в період 2024 - 2025 років внаслідок ракетних (БпЛА) ударів по об`єктах енергосистеми Сумської області, АТ «СУМИОБЛЕНЕРГО» майже 3-4 рази на тиждень, здійснювало періодичні (2-3 год) аварійні відключення електроенергії до виробничних приміщень Відповідача з метою проведення ремонтних робіт тощо. У зв`язку з цим, виробничі процеси на підприємстві зупинялися.

Отже, у зазначений період часу працівники АТ «СУМИХІМПРОМ», більшу частину часу перебували в укриттях, оскільки існувала реальна небезпека для їх життю та здоров`ю, а тому виникали тривалі простої виробничих потужностей Товариства.

Введення воєнного стану в України, також істотно порушило логістику АТ «СУМИХІМПРОМ», внаслідок чого у підприємства були порушені зв`язки із постачальниками сировини та покупцями готової продукції. Зазначені вище фактори, істотно вплинули на господарську діяльність АТ «СУМИХІМПРОМ», внаслідок чого воно опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі.

Наказами товариства від 13.09.2023 № 155/6, від 30.10.2024 № 144/49 було оголошено вимушений простій усіх підрозділів підприємства. Внаслідок цих обставин, АТ «СУМИХІМПРОМ», не здійснюючи нормальну господарську діяльність і, не отримуючи прибутку, зобов`язане нараховувати та виплачувати заробітну плату усім своїм працівниками, які фактично на період простою не виконували будь-яку роботу. Збитки від простою ПАТ «СУМИХІМПРОМ» тільки через відсутність електропостачання за період 2024-2025 років склали понад 81 млн. грн.

Наведене у сукупності, свідчить про відсутність умислу у діях роботодавця щодо несвоєчасної виплати Позивачу заробітної плати та підтверджує, що унеможливлення виконання АТ «СУМИХІМПРОМ» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії обставин збройної агресії рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, втрата логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, вимушені простої підприємства, пов`язані з повітряними тривогами та тривалими відключеннями електроенергії, знищення та пошкодження виробничих приміщень через обстріли, що призвело до неможливості нормальної господарської діяльності підприємства у повному обсязі. Враховуючи, що внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності АТ «СУМИХІМПРОМ», Відповідач вважає, що з його боку та з його вини припущень порушення законодавства про працю не відбулося.

Суд вважає, що зазначені відповідачем обставини певним чином ускладнили виконання ним положень статті 116 КЗпП України, зокрема щодо обов`язку провести розрахунок по заробітній платі при звільненні позивача в повному обсязі, однак не звільняють відповідача від виконання цього обов`язку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Згідно статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ЦПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

Суд встановив, що розрахунок при звільненні ОСОБА_1 24.06.2025 не проведено. Отже, відповідно до наведених вище положень статті 233 КЗпП України ОСОБА_1 мала звернутися до суду із позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати у тримісячний строк, тобто до 25 вересня 2025 року.

Проте позов нею було подано безпосередньо до Зарічного районного суду м. Суми лише 17 грудня 2025 року, тобто після спливу тримісячного строку, визначеного ч. 2 ст. 233 КЗпП України.Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.11.2025 у справі 306/2708/23 (провадження №14-84цс25), на які посилається позивач не релевантні до правовідносин у цій справі.

Суд виходить з того, що вказані обставини, на які посилається відповідач, перешкодили також і позивачці звернутися до суду з відповідним позовом протягом встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку, а тому, беручи до уваги, що зазначений строк пропущений позивачкою з поважних причин, суд вважає за необхідне поновити їй строк звернення до суду з позовом за захистом своїх прав.

Суд виходить з того, що вказані обставини, на які посилається відповідач, перешкодили також і позивачці звернутися до суду з відповідним позовом протягом встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку, а тому, беручи до уваги, що зазначений строк пропущений позивачкою з поважних причин, суд вважає за необхідне поновити строк звернення позивачки до суду з позовом за захистом своїх прав.

Відповідач у відзиві фактично проти задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі не заперечив.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з АТ «СУМИХІМПРОМ» на користь ОСОБА_1 62 378.13 грн заборгованості по заробітній платі.

Крім того, підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки.

У позовній заяві позивач просила стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2025 (наступний день після звільнення) по 25.12.2025 включно (останній день шестимісячного строку визначеного статтею 117 КЗпП України) у розмірі 30 292.08 грн (133 дні х 227.76 грн = 30 292.08 грн).

Разом з тим, в цій частині суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, виходячи з наступного.

У відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (14-623цс18) метою стст.116-117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З огляду на положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, розмір середнього заробітку, що може бути стягнуто судом з роботодавця, залежить від задоволення вимоги про стягнення несплаченої заробітної плати при звільненні.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15, яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченоїзаборгованості роботодавцящодо витатипрацівнику призвільненні всіхналежних сум,передбачених надень звільненнятрудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) витати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така ж правова позиція застосована Верховним Судом у справі № 165/622/20, постанова від 20.05. 2021.

Беручи до уваги, що затримка розрахунку при звільненні позивачки була певним чином пов`язана з об`єктивними причинами, які істотно вплинули на господарську діяльність відповідача і певним чином завадили відповідачу дотриматися положень стст. 116-117 КЗпП України, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні позивачки до 5 000.00 грн, відмовивши в іншій частині позовних вимог за їх необґрунтованістю.

При цьому суд враховує, що позивачка також мала можливість звернутися до суду за захистом своїх прав раніше, що виключало б штучне створення ситуації, коли розмір середнього заробітку при розрахунку при звільненні залежав би від самої позивачки.

Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 62 378.12 грн заборгованості по заробітній платі і 5 000.00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовивши в іншій частині позовних вимог за необґрунтованістю.

Аналізуючи всі доводи сторін, Суд також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 199.92 грн, виходячи з розрахунку: 5 000.00 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 211.20 грн (сума сплаченого судового збору) / 30 292.08 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 199.92 грн, та оскільки позивач при подачі позову за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі була звільнена від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211.20 грн.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись стст. 141, 263-265,352, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 62 378.12 грн, 5 000.00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з подальшим утриманням податків та зборів, судові витрати у розмірі 199.92 грн, а усього 67 578 ( шістдесят сім тисяч п`ятсот сімдесят вісім) грн 04 коп.

Рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» () в дохід державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління казначейства у м. Києві, , рахунок UA0026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять ) грн 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК).

Інформація про сторони та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СУМИХІМПРОМ» , місцезнаходження: вул. Харківська, п/в 12, м. Суми,40003, Україна.

Суддя А. І. Косар