Справа № 161/7836/25 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/294/26 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Данилюк В. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Русинчук М. М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кушнір Світлана Євгенівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 , поданою від її імені представником ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2025 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 і вона являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом, але вчасно не подала заяву про прийняття спадщини з поважних причин.

Після розірвання шлюбу батьків вона у 13-річному віці виїхала з матір`ю в Італійську Республіку, де проживає і на цей час.

Про смерть батька дізналася лише 09.06.2024 в електронному листуванні з двоюрідною сестрою ОСОБА_5 , яка повідомила їй контактну інформацію про приватного нотаріуса у м. Луцьку, де за її заявою 07.03.2024 заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_6 ..

Відповідачі являються племінниками спадкодавця і вважає, що вони умисно не повідомляли їй про смерть батька, щоб позбавити її прав на спадкування.

Ураховуючи наведене, просила визначити їй додатковий строк 3 місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2025 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 від імені відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 647 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечили і просять залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На дату смерті батька позивачу виповнилося 24 роки, вона проживала на території Італійської Республіки, куди згідно даних паспорта для виїзду за кордон виїхала з вересня 2013 року. Востаннє була в Україні з 30.08.2021 по 06.09.2021.

Також з вересня 2017 року позивач має паспорт громадянина Італійської Республіки.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18.

Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 619/2906/23 виснував, що оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною.

У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18 (провадження № 61-5590св21) вказано, що «якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16».

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем) наявність у нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Судом першої інстанції встановлено, що в установлений законом строк спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняли його племінниці ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , як спадкоємці другої черги за правом представлення, які являються дочками рідної сестри спадкодавця ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла, оскільки батьки спадкодавця також на дату відкриття спадщини померли: батько ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а мати ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ОСОБА_5 і ОСОБА_2 подали 07.03.2024 відповідні заяви до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Кушнір С. Є..

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску, визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, позивачка посилалася на те, що про смерть батька їй відомо не було, оскільки з 13-річного віку постійно проживає і навчається в Італійській Республіці, де перебуває до теперішнього часу, а про відкриття спадщини дізналася лише 09 червня 2024 року при електронному листуванні з ОСОБА_5 .. При цьому відповідачі умисно не повідомили їй про смерть батька відразу ж.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 зазначено, що неспілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність причин пропуску зазначеного строку.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 13 квітня 2023 року у справі № 522/17537/18.

Встановивши, що позивачка є спадкоємцем за законом після смерті свого батька, однак заяву про прийняття спадщини у встановлений статтею 1270 ЦК України строк не подала, надавши належну правову оцінку зазначеним позивачкою підставам пропуску зазначеного строку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_4 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_6 ..

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що наведені позивачем обставини не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Навчання та проживання на території Італійської Республіки не є непереборною обставиною, яка б заважала позивачу спілкуватися з батьком, цікавитися його життям, у тому числі бути обізнаною про його смерть. На момент смерті батька позивач досягла віку 24 роки, тобто була повнолітньою особою, яка здатна самостійно підтримувати стосунки з батьком та цікавитися його життям, не зважаючи на проживання за кордоном.

Посилання представника позивача на умисне запізніле повідомлення відповідачами позивачці, як дочці спадкодавця, про смерть батька поза межами шестимісячного строку на прийняття спадщини відхиляються апеляційним судом, оскільки норми чинного законодавства не покладають обов`язку на відповідачів розшукувати позивача та повідомляти їй про смерть батька.

Позивач, будучи єдиною дочкою ОСОБА_6 , за відсутності у нього інших близьких родичів: батьків (померли), дружини (шлюб розірвано), сестри (померла), і будучи повнолітньою та дієздатною особою, знала і не могла не знати про те, що у випадку його смерті їй належатиме право на спадкування, як спадкоємцю першої черги.

Позивач не надала суду доказів того, що вона у визначений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини, а також до смерті батька підтримувала зв`язок, у тому числі і з відповідачами, та цікавилася інформацією про батька, його стан здоров`я, який за твердженнями відповідачів був особою з інвалідністю ІІІ групи та потребував стороннього догляду, який йому надавали саме відповідачі.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 , подану від її імені представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді