Справа № 344/8365/21
Провадження № 22-ц/4808/110/26
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Баркова В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 адвоката Якубовського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якубовський Олександр Олександрович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року, ухвалене суддею Бородовським С.О. у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Реалайн Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 16 травня 2007 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк»), укладений Кредитний договір № CNL-800/056/2007, згідно з яким ОСОБА_2 отримав у Банку кредит в розмірі 35 525,00 доларів США. В якості забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору між Банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки - майнова порука № РCNL -800/056/2008 від 15.05.2007 року, посвідчений у цей день приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 1168.

26 листопада 2010 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н. та договір відступлення права вимоги №б/н. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за № CNL-800/056/2007 від 16.05.2007 року та Договором іпотеки № PCNL-800/056/2007 від 15.05.2007 року.

У відповідності до Договору іпотеки, Іпотекодавцем було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач виконав свої зобов`язання та надав Позичальнику кредитні кошти на загальну суму та на умовах, визначених Кредитним договором. Згідно п. 1.5.1. Кредитного договору погашення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та у строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 01.12.2014 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 950 421,22 гривень. На виконання цього рішення приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області відкрите виконавче провадження, але заборгованість не стягнена.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 07.02.2018 року за вих. №19 надіслана ОСОБА_1 досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором від 16.05.2007 року, яка іпотекодавцем (майновим поручителем) не виконана.

Тому позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , шляхом надання права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку Закону України «Про іпотеку» з правом отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отриманням дублікатів правовстановлюючих та інших документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за Кредитним договором CNL-800/056/2007 від 16.05.2007 року у розмірі 950421,22 (Дев`ятсот п`ятдесят тисяч чотириста двадцять одна гривня та 22 коп.) гривень. Початкову ціну предмета іпотеки встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/ на стадії оцінки майна під час його реалізації, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Під час розгляду справи судом першої інстанції у цьому провадженні без постановлення письмової ухвали, а протокольною ухвалою (а.с. 3, т.2) замінено правонаступника позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Товариством з обмеженою відповідальністю «Реалайн фінанс», який набув права вимоги на підставі договору факторингу № 01/2024/1-РА від 26 липня 2024 року та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 26 липня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марченком А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1413 (а.с. 229-233, 234-238 том 1).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року позовну заяву ТОВ «Реалайн Фінанс» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки (майнова порука) № РСNL-800/056/2008 від 15.05.2007 року, а саме, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , шляхом надання права ТзОВ «Реалайнс Фінанс» на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з правом отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та отриманням дублікатів правовстановлюючих та інших документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ТзОВ «Реалайнс Фінанс» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ТзОВ «Реалайнс Фінанс» за Кредитним договором CNL-800/056/2007 від 16.05.2007 року у розмірі 950 421,22 (Дев`ятсот п`ятдесят тисяч чотириста двадцять одна гривня та 22 коп.) гривень. Початкову ціну предмета іпотеки встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом/ на стадії оцінки майна під час його реалізації, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якубовський О.О. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

Зокрема, зазначає, що позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку, передбаченому договором та статтею 38 Закону України "Про іпотеку", є неналежним способом захисту, оскільки сторони передбачали цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як спосіб позасудового врегулювання. Аналогічна правова позиція у справі за участю позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» була висловлена Верховним Судом у справі №646/4428/16-ц у постанові від 22.01.2020 року, а також у справі №638/13088/15-ц у постанові від 27.11.2019 року. Таким чином, згідно із усталеною судовою практикою у разі наявності у іпотекодержателя права продажу предмету іпотеки згідно ст.38 Закону України «Про іпотеку», обумовленого договором іпотеки, його повторна вимога про надання такого ж права рішенням суду не допускається. Вказана обставина є самостійною підставою для відмови у позові.

Також стверджує, що пред`явивши 12 вересня 2013 року боржнику і поручителю досудові вимоги про дострокове повернення всього боргу за Кредитним договором та посилаючись на пункт 1.9 Кредитного договору, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вимагало достроково, протягом тридцяти календарних днів з моменту отримання вимоги, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, чим змінило строк виконання основного зобов`язання. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання протягом трьох років, проте з цим позовом до суду звернувся лише 24 вересня 2020 року, тобто зі спливом позовної давності. Аналогічна правова позиція КЦС ВС у справі за участі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» викладена у справах №757/21623/15-ц у постанові від 19.02.2020 року та №756/2298/18 у постанові від 19.05.2021 року.

За таких обставин вважає, що звернувшись до суду у справі №300/342/14-ц з позовом до третьої особи ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості у березні 2014 року, який розглянутий судом по суті, позивач перервав позовну давність у спорі з відповідачем щодо стягнення кредитної заборгованості. Тому при зверненні до суду у червні 2020 року, тобто більш ніж через три роки після зміни строку виконання основного зобов`язання, з позовом в цій справі шляхом пред`явлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустило позовну давність. При цьому, попереднє звернення його із аналогічним позовом у справі №344/14522/18 у вересні 2018 року строку позовної давності не переривало в силу ч.1 ст.265 ЦК України оскільки вказану позовну заяву судом було залишено без розгляду. Сплив позовної давності згідно із ст.266, 267 ЦК України є ще однією самостійною підставою для відмови у позові.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, провести розподіл судових витрат.

Позиція інших учасників справи

ТОВ «Реалайн Фінанс», в інтересах якого діє адвокат Збицька Е.П., апеляційна скарга не визнана, поданий на неї відзив.

Представник ТОВ «Реалайн Фінанс» у відзиві зазначила, що позивач вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення суду є законним та обґрунтованим.

Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив факт порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, наявність чинного договору іпотеки, а також правомірність переходу права вимоги до ТОВ «РЕАЛАЙНС ФІНАНС» у порядку правонаступництва. Суд вірно застосував норми матеріального права, зокрема положення Цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку», і дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Доводи Скаржника не спростовують встановлених судом обставин та зводяться до помилкового тлумачення норм права, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Зазначила, що наявність у договорі іпотеки застереження про можливість позасудового врегулювання спору не позбавляє іпотекодержателя права звернутися до суду за захистом свого порушеного права, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду та положеннями статей 16 ЦК України, 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права на продаж є необхідною та належною правовою підставою для реалізації такого майна третім особам, наділяє кредитора повноваженнями продавця та забезпечує законність і примусовість виконання відповідного способу захисту.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду, а доводи апелянта щодо обов`язковості виключно позасудової процедури звернення стягнення є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта щодо спливу строків позовної давності є безпідставними та такими, що не спростовують законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції. З урахуванням положень статей 256, 267 ЦК України та усталеної практики Верховного Суду, зокрема правових висновків Великої Палати, інститут позовної давності підлягає застосуванню виключно до обґрунтованих позовних вимог і лише після встановлення факту порушення права позивача.

Вважає, що задовольнивши позов, суд першої інстанції підтвердив наявність порушеного права позивача та обґрунтованість заявлених вимог, що унеможливлює автоматичне застосування позовної давності без належної оцінки обставин її перебігу. Крім того, у даній справі перебіг позовної давності переривався вчиненням дій, які свідчать про визнання боргу, а також пред`явленням позову, що відповідає вимогам цивільного законодавства та правовій позиції Верховного Суду щодо кредитних іпотечних правовідносин, які мають триваючий характер.

Зазначила, що посилання апелянта на сплив позовної давності є формальним способом уникнення виконання зобов`язань, не ґрунтується на нормах матеріального права та не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, яке є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає усталеній судовій практиці.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальної незгоди апелянта з законним та обґрунтованим рішенням суду першої інстанції і не містять жодних належних правових підстав для його скасування чи зміни.

Суд першої інстанції надав належну оцінку всім зібраним у справі доказам, дотримався вимог статей 7682, 89 ЦПК України та обґрунтовано виходив із преюдиційності обставин, встановлених рішенням суду, що набрало законної сили, зокрема щодо наявності та розміру заборгованості за кредитним договором.

Посилання апелянта на судову практику Верховного Суду є вибірковими та безпідставними, оскільки наведені ним правові висновки ухвалені за інших фактичних і правових обставин та не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій справі. Натомість суд першої інстанції правомірно врахував як наявність судового рішення про стягнення заборгованості, так і дію спеціальних правових режимів (карантин, воєнний стан), які впливали на перебіг процесуальних строків і строків позовної давності.

Доводи щодо ніби-то неправильно визначеної вартості предмета іпотеки також є необґрунтованими, оскільки суд діяв у повній відповідності до вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, обґрунтовано визначивши початкову ціну продажу з урахуванням її подальшого встановлення на стадії виконавчого провадження з метою забезпечення відповідності ринковим умовам.

З урахуванням наведеного, представник ТОВ «Реалайн Фінанс» просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області - без змін.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Представник особи, яка подала апеляційну скаргу, адвокат Якубовський О.О. у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, наведених у апеляційній скарзі, просив їх задовольнити.

Представник ТОВ «Реалайн Фінанс» та третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися. Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, місце та час розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає перегляду судового рішення в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вислухавши пояснення представника особи, що подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 адвоката Якубовського О.О., дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Фактичні обставини справи

16 травня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CNL-800/056/2007, згідно з яким ОСОБА_2 отримав у Банку кредит в розмірі 35 525,00 доларів США (а.с 7-10, т.1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки (майнової поруки) № PCNL-800/056/2008 від 15.05.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1168, за яким іпотекодавцем передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., загальною площею 54, 50 кв.м. (а.с. 11-13, т.1).

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 01.12.2014 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 950 421,22 гривень (а.с.14-15, т.1), яке звернуто до примусового виконання (а.с.18, т.1).

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 07.02.2018 року направило ОСОБА_1 досудову вимогу вих. №19 про погашення заборгованості за кредитним договором від 16.05.2007 року, яка нею не виконана (а.с.19, т.1).

Застосовані норми права

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Вирішуючи спір із подібними до справи № 310/11024/15-ц обставинами, Верховний Суд України у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Вказаний висновок Верховного Суду України знайшов застосування і у практиці Верховного Суду (зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 травня 2018 року у справі № 922/2416/17).

З огляду на наведені висновки щодо застосування приписів статей 35, 36, 38 і 39 Закону, враховуючи обов`язковість договору для сторін (стаття 629 ЦК України), які встановили у ньому іпотечне застереження, реалізувавши принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду для забезпечення передбачуваності правозастосовної практики й ефективного захисту прав сторін договору іпотеки відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону, незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателясторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Договором іпотеки № PCNL-800/056/2008 (підпункт 6.4.1 пункту 6.4) передбачено, що іпотекодержателю належить право від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законодавством України.

Тобто звернення стягнення на предмет іпотеки через встановлення права на продаж у судовому порядку є неналежним способом захисту, оскільки право продавати предмет іпотеки вже прямо надано договором іпотеки, що свідчить про можливість застосування такого способу захисту права іпотеко держатися у позасудовому порядку. Отже, іпотеко держатель з дотриманням положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки може реалізувати предмет іпотеки самостійно, без звернення до суду для встановлення права на продаж.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, вірно посилався на судову практику, визначену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, але не застосував її, не врахувавши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права. Неналежність обраного способу захисту є самостійною та безумовною підставою для відмови у позові, що узгоджується з вимогами ст. 16 ЦК України та висновками Верховного Суду.

Оскільки позивачем обраний неналежний спосіб захисту права, і суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову по суті, тому питання про застосування строку позовної давності не обговорюється.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов до переконання, що при ухваленні рішення судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим таке рішення підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якубовський Олександр Олександрович.

Скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Реалайн Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.М. Барков

Повний текст постанови складено 13.02.2026 року