Справа № 301/2751/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2026 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Чийпеш А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Іршавського районного суду від 15 грудня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася в Іршавський районний суд Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей.

Заочним рішенням Іршавського районного суду від 15.12.2025 року позов ОСОБА_2 задоволено: розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; зобов`язано ОСОБА_1 до сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 20.10.2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття; вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгідним із вказаним рішенням суду, 14 січня 2026 року через свого представника адвоката Дрюченка О.С. подав заяву про перегляд заочного рішення суду від 15.12.2025 року.

Заяву мотивовано тим, що неявка відповідача в судове засідання мала поважні причини, оскільки відповідач вже тривалий час проживає за кордоном, про що зазначає позивачка у позовній заяві. Відповідачем був укладений договір про надання правової допомоги, представником 15.12.2025 року було подано клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке було доставлено до суду вже після ухвалення заочного судового рішення.

Таким чином, судом прийнято рішення на підставі матеріалів і доказів, наданих лише позивачкою, що призвело, на думку ОСОБА_1 , до неповного з`ясування обставин та прийняття рішення, яке не ґрунтується на вимогах закону.

Так, позивачкою в обґрунтування позовних вимог зазначено: «…Поступово відповідач став зловживати спиртними напоями, все менше виділяти зароблені кошти на сім`ю і більше витрачати на власні потреби, на ґрунті чого між позивачкою і відповідачем стали виникати сварки. Діти стають свідками регулярних сварок і це тяжким чином впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє позивачці та дітям душевні страждання. Відповідач часто поводить себе агресивно, іноді навіть у присутності рідних допускає аморальні вчинки, будучи в нетверезому стані ображає позивачку, а останнім часом піднімав руки на неї та дітей. На ґрунті розвинутих неприязних відносин, приблизно з лютого 2024 року, шлюбні відносини між позивачкою і відповідачем фактично припинені. Приблизно в середині 2024 року позивач виїхав за кордон України і з того часу матеріальна допомога від відповідача майже не надходила. Він припинив цікавитися життям позивачки, а також життям їх спільних дітей.»

Вказані обставини не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наступним.

Протягом перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклувалися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги як передбачено вимогами ст.55 СК України.

Жодних аморальних вчинків відповідач не допускав, сварок не вчиняв, дружину не ображав, будь-якого насильства у сім`ї не здійснював.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України у 2024 році ОСОБА_1 виїхав до Чехії. Оскільки позивачка не працює, весь тягар по утриманню та матеріальному забезпеченні сім`ї лежить на ОСОБА_1 .

Позивачці відомо, що згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Разом з тим, згідно з ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Позовна заява не містить жодних посилань, тим більше доказів на наявність обставин, за яких збереження шлюбу є неможливим.

Відповідач переконаний, що сімейно-побутові проблеми зумовлені виключно психоемоційним станом, викликаним війною та необхідністю перебування батька за кордоном. Зокрема, позивачка не працює, у зв`язку із чим не отримує доходів, а відповідач працює, отримує дохід, чим забезпечує матеріальні інтереси дітей та дружини.

З огляду на наведене ОСОБА_1 має намір просити надати сторонам строк для примирення. Щодо призначеного розміру аліментів на утримання малолітніх дітей.

З огляду на приписи ст.181 СК України відповідач ОСОБА_1 в силу своїх матеріальних можливостей завжди намагається забезпечувати дітей одежею, іграшками, іншими матеріальними цінностями, необхідними для її повноцінного гармонійного розвитку.

Позивачка безпідставно посилається у своєму позові на те, вона самостійно виховує дітей, а відповідач не забезпечує дітей матеріально, не бере участі у вихованні дітей, навчанні та розвитку, зовсім не піклується про їх фізичний і моральний розвиток.

Такі твердження позивачки є необґрунтованими та не були доведені належними і допустимими доказами.

Увесь час, починаючи з дня народження сина ОСОБА_5 і по теперішній час, відповідач не припиняв його утримувати та матеріально забезпечувати. ОСОБА_1 утримує та постійно приймає участь у їх вихованні, догляді за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (актовий запис про батьківство зроблено після укладення шлюбу), а також ОСОБА_7 (сина позивачки від попереднього шлюбу), намагаючись надати їм повноцінне батьківське піклування та турботу.

Вичерпний перелік обставин, що враховуються при визначенні розміру аліментів, передбачені ст.182 СК України.

Діти здорові та не потребують додаткового медичного обслуговування, а тому відсутні додаткові фінансові витрати на утримання дітей.

Станом на сьогоднішній день відповідач не має постійного місця роботи, а тому отримувані ним доходи є мінливими та незначними і не дають можливості сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі, зазначеному у позовній заяві.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір є гарантованим. 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» становить 1281,50 грн.

Згідно абзацу 3 ч.2 ст.182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Враховуючи вищезазначене, вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей в заявленій сумі не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 внаслідок свого скрутного матеріального становища, враховуючи його стан здоров`я, та те, що він на даний час тимчасово не працює, не спроможний сплачувати рекомендований розмір аліментів на одну дитину.

ОСОБА_1 визнає свій батьківський обов`язок брати участь в утриманні дитини, але заперечує щодо стягнення з нього аліментів у розмірі, зазначеному у позові, але не заперечує щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір буде відповідати її потребам та можливостям батька.

ОСОБА_1 при цьому зазначає, що у разі покращення у нього фінансової можливості він буде здійснювати утримання у більшому розмірі.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, визначених ст.182 СК України, з якими закон пов`язує можливість визначення аліментів у сумі, зазначеній у позові.

Позивачка достеменно знаючи, що ОСОБА_1 протягом двох років проживає за кордоном, не повідомила про це суд та відповідача, чим, на його думку, допустила зловживання своїми процесуальними правами.

Це в свою чергу призвело до порушення ст.112 СК України Іршавським районним судом при винесенні заочного рішення, адже суд у повній мірі не з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, не взяв до уваги наявність двох малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя.

Відповідач ОСОБА_1 просив врахувати викладені обставини, визнати причини неявки поважними, а докази такими, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, і скасувати заочне рішення Іршавського районного суду від 15.12.2025 року у справі №301/2751/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

У судове засідання представник відповідача ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_1 не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Представник відповідача Дрюченко О. подав заяву про відкладення розгляду заяви про перегляд заочного рішення у зв`язку з хворобою.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, подали заяву, в якій справу просили розглянути без їхньої участі.

Відповідно до ч.1 ст.287 ЦПК України розгляд заяви про перегляд заочного рішення проведено у відсутності сторін, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду заяви.

Перевіривши заяву про перегляд заочного рішення та матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

ОСОБА_2 звернулася в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей.

Заочним рішенням Іршавського районного суду від 15.12.2025 року позов ОСОБА_2 задоволено: розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; зобов`язано ОСОБА_1 до сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 20.10.2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття; вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.59-63).

14 січня 2026 року відповідач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Дрюченка О.С. з використанням системи «Електронний суд» подав заяву про перегляд заочного рішення суду від 15.12.2025 року.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.284 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Згідно наявного у матеріалах справи зворотного повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.74), копію заочного рішення суду від 15.12.2025 року ОСОБА_1 на зареєстровану адресу проживання: АДРЕСА_1 (а.с.28-29), відправлено 16.12.2025 року, вручено адресату 02.01.2026 року і зворотне повідомлення повернуто до суду 13.01.2026 року.

Тобто копію заочного рішення суду від 15.12.2025 року вручено відповідачу 02 січня 2026 року.

Із заявою про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду 14 січня 2026 року, вказану заяву зареєстровано судом 15 січня 2026 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду (а.с.75).

Тому суд вважає, що заяву про перегляд заочного рішення суду подано ОСОБА_1 протягом тридцяти днів з дня його проголошення, тобто у строк, визначений ч.2 ст.284 ЦПК України.

За таких обставин, суд вважає, що строк подачі заяви про перегляд заочного рішення суду відповідачем не пропущено.

ОСОБА_1 заяву про перегляд заочного рішення мотивує тим, що його неявка в судове засідання мала поважні причини, оскільки він вже тривалий час проживає за кордоном, про що зазначає позивачка у позовній заяві. Відповідач уклав договір про надання правової допомоги, представником 15.12.2025 року було подано клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке було доставлено до суду вже після ухвалення заочного рішення. Судом прийнято рішення на підставі матеріалів і доказів, наданих лише позивачкою, що призвело, на думку відповідача, до неповного з`ясування обставин та прийняття рішення, яке не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У позовній заяві адресою відповідача зазначено АДРЕСА_2 .

Дану адресу проживання вказано і самим відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення.

Згідно отриманої судом відповіді №1912853 від 21.10.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, адресою реєстрації відповідача ОСОБА_1 з 05.04.2021 року є АДРЕСА_1 (а.с.28-29).

Ухвалою Іршавського районного суду від 21.10.2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 14.11.2025 року на 09:30 годин (а.с.30-31). Вказаною ухвалою роз`яснено відповідачу: його право подати до суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази, що підтверджують заперечення проти позову, протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали; що копія відзиву та доданих до нього документів має бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду; що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст. 178 ЦПК України).

Повістка про виклик до суду разом з копією ухвали про відкриття провадження у справі від 21.10.2025 року з супровідним листом були направлені ОСОБА_1 за його зареєстрованою адресою проживання: АДРЕСА_1 , а також за вказаною у позовній заяві адресою проживання: АДРЕСА_2 (а.с.32). Вказані документи вручено за обома адресами 29.10.2025 року, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення, які повернулися до суду 30.10.2025 року (а.с.41,42).

Ухвалою Іршавського районного суду від 14.11.2025 року призначено подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 строк для примирення терміном 1 місяць з огляду на те, що подружжя мають двох малолітніх дітей та не вчиняли реальних спроб для примирення та відновлення сімейних відносин. Провадження у справі було зупинено до закінчення строку для примирення і призначено судове засідання на 15.12.2025 року на 10:00 годин (а.с.46-47).

Повістка про виклик до суду разом з копією ухвали від 14.11.2025 року про надання строку для примирення та зупинення провадження у справі з супровідним листом знову були направлені ОСОБА_1 за його зареєстрованою адресою проживання: АДРЕСА_1 , а також за вказаною у позовній заяві адресою проживання: АДРЕСА_2 (а.с.48). Вказані документи вручено за обома адресами 25.11.2025 року, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення, які повернулися до суду 28.11.2025 року (а.с.54,55).

Згідно з ст. 128 ч.5, ч.7 та ч.8 п.1 і п.4 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно; у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку; днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України ОСОБА_1 був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання та фактичною адресою проживання.

Відповідач ОСОБА_1 не навів обставини, що свідчать про поважність причин його неявки в судові засідання та неповідомлення їх суду, не подав докази на підтвердження неможливості явки у судові засідання, неможливості подати клопотання про перенесення слухання справи та доказів неможливості подачі відзиву на позов, з огляду на те, що повістки про виклик до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію ухвали про надання строку для примирення та зупинення провадження у справі він отримав більше ніж за два тижні до призначених судових засідань.

В свою чергу ні позивачка, ні її представник не подавали заперечень щодо ухвалення судом заочного рішення.

ОСОБА_1 як на підставу скасування заочного рішення також посилається на те, що згідно з ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Позовна заява не містить жодних посилань, тим більше доказів на наявність обставин, за яких збереження шлюбу є не можливим. Відповідач переконаний, що сімейно-побутові проблеми зумовлені виключно психоемоційним станом, викликаним війною та необхідністю його перебування за кордоном, тому він має намір просити надати сторонам строк для примирення.

Однак, вказані доводи не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки в ході судового розгляду з метою збереження сім`ї сторін ухвалою Іршавського районного суду від 14.11.2025 року подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надавався строк для примирення терміном 1 місяць. Відзиву на позов відповідач до суду не подав.

Також як на підставу скасування заочного рішення ОСОБА_1 посилається на те, що позивачка не працює, у зв`язку із чим не отримує доходів, а він працює, отримує дохід, чим забезпечує матеріальні інтереси дітей та дружини. В силу своїх матеріальних можливостей відповідач завжди намагається забезпечувати дітей одежею, іграшками, іншими матеріальними цінностями, необхідними для її повноцінного гармонійного розвитку. Позивачка безпідставно посилається на те, вона самостійно виховує дітей, а відповідач не забезпечує дітей матеріально, не бере участі у вихованні дітей, навчанні та розвитку, зовсім не піклується про їх фізичний і моральний розвиток. Такі твердження позивачки є необґрунтованими та не були доведені належними і допустимими доказами.

Вичерпний перелік обставин, що враховуються при визначенні розміру аліментів, передбачені ст.182 СК України. Діти здорові та не потребують додаткового медичного обслуговування, а тому відсутні додаткові фінансові витрати на утримання дітей. Станом на сьогоднішній день відповідач не має постійного місця роботи, а тому отримувані ним доходи є мінливими та незначними і не дають можливості сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі, зазначеному у позовній заяві.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір є гарантованим. 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» становить суму 1281,50 грн.

Згідно абзацу 3 ч.2 ст.182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Враховуючи вищезазначене, вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей в заявленій сумі не підлягає задоволенню оскільки ОСОБА_1 внаслідок свого скрутного матеріального становища, враховуючи його стан здоров`я, та те, що він на даний час тимчасово не працює, не спроможний сплачувати рекомендований розмір аліментів на одну дитину.

ОСОБА_1 не заперечує щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір буде відповідати її потребам та можливостям батька.

Відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів щодо свого матеріального становища та розміру отримуваного доходу відповідач не подав, як і не подав жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається у заяві про перегляд заочного рішення.

Крім цього, суд звертає увагу, що заочним рішенням від 15.12.2025 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання двох дітей у частці від його заробітку (доходу), а не у твердій грошовій сумі.

Разом з тим, відповідач вказує, що не заперечує щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. до досягнення дитиною повноліття, тобто фактично відповідач вказує про визначення іншого способу стягнення аліментів.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Отже, прерогатива обрання способу стягнення аліментів (у частці від доходу або у твердій грошовій сумі) належить одержувачу аліментів.

Зі змісту заочного рішення від 15.12.2025 року вбачається, що судом враховано положення ст.141 та ч.2 ст.182 СК України стосовно рівності прав та обов`язків батьків, у тому числі, щодо утримання дитини, щодо мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зокрема, судом враховано, що діти сторін проживають з позивачкою, на утриманні якої перебуває також дитина від попереднього шлюбу, а також враховано не надання суду позивачкою доказів, які підтверджують розмір доходів відповідача, його матеріальне становище та інші обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, перелік яких наведений у ч.1 ст.182 СК України.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про те, що позивачка не повідомила суд про те, що ОСОБА_1 протягом двох років проживає за кордоном, чим допустила зловживання своїми процесуальними правами, оскільки вказану обставину зазначено у позовній заяві, що і було процитовано відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту вказаної норми випливає, що скасування заочного рішення судом, що його ухвалив, можливе у випадку встановлення судом одночасно всіх обставин, визначених ст.288 ч.1 ЦПК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.12, 13 ЦПК України).

Враховуючи, що згідно вимог Цивільного процесуального кодексу України відповідач належним чином та своєчасно був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання він не з`явився без поважних причин та не підтвердив поважність своєї неявки, у наданий судом строк відзиву на позов не подав, крім того, в заяві про перегляд заочного рішення відповідач не навів докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ч.4 ст.287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. 247 ч.2, 284-288 ЦПК України,

у х в а л и в :

Заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Іршавського районного суду від 15 грудня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 27 січня 2026 року.

Головуюча: М. О. Пітерських