Єдиний унікальний номер 317/5863/25
Провадження номер 2/317/305/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Громової І.Б.,

при секретарі судового засідання Шевченко В.С.,

за участю:

представника позивача Лісечка О.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Лісечко Олексій Сергійович, до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: служба (відділ) у справах дітей Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник адвокат Лісечко О.С., звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: служба (відділ) у справах дітей Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що 19 грудня 2015 року між позивачем та відповідачкою по справі було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 .

09 вересня 2025 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано, спільне життя заявника із його колишньою на даний момент дружиною не склалось, фактичні шлюбні відносини були припинені ще задовго до моменту офіційного розірвання шлюбу, спільне господарство не велося.

На протязі останніх років сімейне життя між колишнім подружжям поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. У результаті ситуації, яка склалась відповідачка самоусунулась від необхідності піклуватись про свою сім`ю і зокрема, про дитину, яку вона народила від позивача.

Так, ОСОБА_1 проживала окремо та ще до моменту пологів повідомила ОСОБА_2 про те, що виховувати дитину вона не бажає, що народження дитини вона не бажає, а відтак, народження дитини є бажанням позивача, а тому після пологів має намір залишити дитину на позивача та поїхати з міста.

Як до моменту розлучення, так і до цього часу мати дитини не бажала її народження, після пологів відмовилася від дитини в офіційному порядку, наразі не приймає жодної участі у житі дитини, а відтак обов`язок щодо утримання та виховання дитини фактично повністю покладений на позивача батька дитини.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка у судовому засіданні позов визнала. Крім того, наголошувала на тому, що вона не бажає займатись вихованням та утриманням дитини, а також проживати разом з нею.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог: служба (відділ) у справах дітей Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився. Раніше надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

09 вересня 2025 року, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1 , актовий запис №99, виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.09.2025.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , №294, виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17.09.2025.

Відповідно до заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від 11.09.2025 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовилися забрати свою новонароджену дитину, повністю розуміючи правові наслідки.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що його довіритель до слухання справи не залишав спроб вирішити питання з відповідачкою про встановлення місця проживання дитини - спільне. У нього на цей цас у зв`язку з віком динини виникають постійні питання щодо медичних закладів, патронатної служби, соціальних служб щодо визначення його права та права матері дитини відносно визначення та обрання медичних закладів, виїзду з дитиною за межі країни бех згоди матері та інше.

Матір на цей час не позбавлена батьківських прав, він вважає, що церех деякий час можливо буде владнити ситуацію і вона зможе приймати участь у вихованні сина та його утриманні.

Але на цей час це можливо врегулювати, а вирішення життєвих питань потребується постійно.

Він кожного дня приймає рішення щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом та лікуванням, окрім того вирішує питання щодо виховання та піклування. Проживає з матір`ю дитини окремо. Місце її проживання постійно змінюється, а тому йому необхідно бути впевненим в майбутньому себе та своєї дитини.

Відповідачка в судовому засіданні обставини справи визнала повністю. Пояснила, що має намір виїзду за кордон до свого першого чоловіка від якого має дитину. Розуміє занепокоєння позивача, щодо необхідності лікування, нагляду та піклування за новонародженим сином, а тому не має заперечень проти визнання саме за ним місця проживання дитини та права на виховання та утримання.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся про день та час слухання справи неодноразово, надав до суду висновок, в якому висловив думку щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком.

Суд, вислухавши думку всіх учасників, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків:

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 СК України).

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Нормами ч. 1, 2 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до Висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 19.01.2026 № 18/01-09, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дітей, служба у справах дітей Широківської сільської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що 11 вересня 2024 Велика Палата Верховного Суду за наслідками розглянутої справи №201/5972/22 виснувала, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Також Велика Палата вказувала, що розгляд заяв про встановлення факту самостійного виховання дитини не може здійснюватися в окремому провадженні, оскільки у таких справах існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. У спільній окремій думці суддів ВП ВС зазначено, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо.

Згідно з положенням ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.

Згідно ст. 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому з батьків хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (Постанова ВС справа № 200/952/18) від 15.01.2020 року.

Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків у її вихованні є важливою, та, останніми, як батьками, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання спільної дитини.

Дитина сторін проживає разом з позивачем.

При прийнятті рішення судом також враховано висновок Органу опіки та піклування Широківської ОТГ Запорізької області, який не містить обставин і такі судом не встановлені про те, що визначення місця проживання дитини саме разом з батьком-позивачем ОСОБА_2 не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Щодо вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем ОСОБА_2 малолітньої дитини.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справ у суді першої інстанції» стаття 16 ЦПК України не забороняє об`єднувати в одному провадженні вимоги, що розглядаються за різними видами провадження, насамперед, позовного і окремого.

В первісних позовних вимогах позивач просив встановити зазначений факт, але після уточнення позовних вимог така вимога перед судом окремо не ставилась. /

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Перелік юридичних фактів, підвідомчих встановленню в судовому порядку, наводиться в ст. 315 ЦПК України не є вичерпним.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення місця проживання доньки сторін разом із батьком, та одночасно встановлення факту перебування дитини на особистому утриманні позивача, необхідно з метою захисту прав та інтересів позивача та дитини та прав як батька, у тому числі, переміщення разом з дитиною без нотаріальної згоди матері тощо.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Суд погоджується з вказаним висновком та вважає за необхідне зазначити й наступне.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст.ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 104, 105, 110, 112-114, 141, 160-161 СК України, ст.ст. 4, 7, 19, 27, 49, 76-81, 259, 263, 264, 265, 268, 352-354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє представник адвокат Лісечко Олексій Сергійович (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ), до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог: служба (відділ) у справах дітей Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області (, адреса: 70413, Запорізька область, Запорізький район, с. Широке, вул. Центральна, буд. 1) про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 з його батьком ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), за його місцем проживання АДРЕСА_1 , залишити на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля батька ОСОБА_2 .

Встановити той факт, що ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.02.2026 року.

Суддя І.Б. Громова