УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у цивільній справі

13 лютого 2026 року місто Сколе

Суддя Сколівського районного суду Львівської області Микитин Володимир Ярославович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 (зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; адреса електронної пошти: не зазначена; електронний кабінет у ЄСІТС: відсутній) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (вказане місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_2 ; адреса електронної пошти: не зазначена; електронний кабінет у ЄСІТС: відсутній), з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачки, - Сколівського відділу Державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, код у (місцезнаходження юридичної особи: вул. С. Чайківського, 6, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, 82600; адреса електронної пошти: ; електронний кабінет у ЄСІТС: наявний), про зарахування сплачених грошових коштів в рахунок сплати аліментів у виконавчому провадженні, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в порядку представництва, котре здійснює адвокатка Бідак О.О., сформувавши документ у системі «Електронний суд», 11.02.2026 року подав у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, в якій просить ухвалити рішення про зарахування йому сплачені відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти в період з 05.12.2022 року по 02.11.2025 року включно, в загальному розмірі 509 203 грн. 18 коп., в рахунок сплати ним аліментів у виконавчому провадженні № 70012940 з примусового виконання виконавчого документа судового наказу, виданого 30.05.2022 року Сколівським районним судом Львівської області за єдиним номером судової справи 453/450/22, про стягнення з нього на користь відповідачки ОСОБА_2 аліментів на їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у частці від заробітку у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до повноліття вказаної дитини.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Сколівського районного суду Львівської області від 12.02.2026 року. головуючим суддею щодо розгляду вищевказаної позовної заяви визначено суддю Микитина В.Я., справі присвоєно єдиний унікальний номер 453/245/26 та номер провадження 2/453/448/26.

Перевіривши матеріали вищевказаної позовної заяви, суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Голдер проти Великої Британії» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, від 21.02.1975 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року за єдиним унікальним номером справи 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року за єдиним унікальним номером справи 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року за єдиним унікальним номером справи 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року за єдиним унікальним номером справи 638/2304/17).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року за єдиним унікальним номером судової справи 904/7326/17 вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі ст. 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом (ч. 3 ст. 195 СК України).

Належить вказати, що у пред`явленому ОСОБА_1 через свою представницю адвокатку Бідак О.О. позові до ОСОБА_2 :

1)предметом спору є: матеріально-правовий об`єкт, який виник з приводу правового конфлікту між позивачем ОСОБА_1 і головним державним виконавцем Сколівського відділу Державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Радевичем В.Ф. з приводу зарахування ним лише частково сплачених позивачем ОСОБА_1 грошових коштів в рахунок сплати аліментів у виконавчому провадженні № 70012940 й, відповідно, відмови вказаного державного виконавця в зарахуванні решти сплачених в період з 05.12.2022 року по 02.11.2025 року включно грошових коштів в загальному розмірі 509 203 грн. 18 коп. в рахунок сплати аліментів у виконавчому провадженні № 70012940;

2)предметом позову є: матеріально-правова вимога, що не передбачена ЦПК України/ЦК України, в змісті позову не вказано Закону, який би врегульовував даний спосіб захисту, а також не обгрунтовано посутнісний взаємозв`язок між даним способом захисту, як матеріально-правової вимоги і колом сторін у справі, зокрема, відповідачкою визначено ОСОБА_2 , до якої не направлено жодної вимоги;

3)підставою позову є: відмова головного державного виконавця Сколівського відділу Державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Радевича В.Ф. у зарахуванні сплачених коштів в рахунок сплати аліментів у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення.

З точки зору цивільного процесуального законодавства, предмет позову це частина позову, яка складає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача. Предмет позову характеризує те, на що спрямований позов і випливає з матеріально-правових відносин.

Проте, із змісту вищевказаної позовної заяви вбачається, що вона встановленим законом елементам у цій частині не відповідає, оскільки матеріально-правовий спір та матеріально-правова вимога позивача ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 відсутні.

Належить також підкреслити, що способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч. 1, пункту 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому чинним СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця.

Відповідно до пункту 1 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5 (далі Інструкція), виконавець розпочинає примусове виконання рішення про стягнення аліментів на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Стягнення аліментів здійснюється відповідно до вимог ст. 70 Закону та пунктів 3-10 розділу Х цієї Інструкції. Так, стягнуті аліментні суми перераховуються виконавцем на зазначений стягувачем в письмовій заяві рахунок у банку або іншій фінансовій установі чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження. У разі, якщо боржник отримує заробіток (доходи) у різних місцях, відрахування аліментів із кожного виду виплат здійснюється за окремими постановами про звернення стягнення на доходи боржника згідно з розміром утримання, визначеним виконавчим документом. У разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів

Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому у ст. 195 СК України.

Пункт 4 розділу XVI цієї Інструкції містить обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості зі сплати саме аліментів на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (ч. 3 ст. 451 ЦПК України). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 451 ЦПК України).

Отже, аналіз змісту вищевказаної позовної заяви свідчить, що позивач ОСОБА_1 не заявляє вимог про зміну способу чи порядку виконання рішення суду, не оспорює розмір аліментних зобов`язань, визначених судовим наказом, а фактично ставить питання про правильність зарахування головним державним виконавцем Сколівського відділу Державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Радевичем В.Ф. здійснених платежів у межах конкретного виконавчого провадження - № 70012940. Водночас, позивач ОСОБА_1 фактично оспорює дії (бездіяльність) вказаного державного виконавця щодо визначення та зарахування сум, сплачених у рахунок виконання судового наказу, що перебуває на примусовому виконанні. Таким чином, відносини виникли у сфері виконавчого провадження та пов`язані із реалізацією повноважень державного виконавця при здійсненні примусового виконання судового рішення.

Таким чином, має місце не виникнення спору з матеріальних сімейних правовідносин між сторонами, а у сфері виконання судового рішення, тобто у площині публічно-процесуальних повноважень державного виконавця. Натомість, заявлені вимоги сформульовані як самостійний позов до стягувача аліментів ОСОБА_2 , яка не наділена повноваженнями щодо обчислення заборгованості чи зарахування платежів у межах виконавчого провадження та не вчиняла дій, які б безпосередньо порушували права позивача ОСОБА_1 .. Отже, обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту не перебуває у належному причинно-наслідковому зв`язку із суб`єктним складом справи.

Суддя звертає увагу, що законодавством прямо передбачено спеціальний процесуальний механізм захисту прав сторін виконавчого провадження у разі незгоди з діями або рішеннями державного виконавця, а також порядок вирішення спорів щодо розміру заборгованості за аліментами. Ігнорування такого спеціального порядку та ініціювання окремого позовного провадження за відсутності спору про право між сторонами сімейних правовідносин не відповідає завданню цивільного судочинства та принципу процесуальної економії.

З огляду на викладене, суддя виснує, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в обраному позивачем ОСОБА_1 порядку, оскільки фактично спрямовані на оскарження дій державного виконавця та вирішення питання, яке повинно розглядатися у межах судового контролю за виконанням судового рішення або в порядку, визначеному спеціальними нормами законодавства.

Саме по собі прагнення позивача ОСОБА_1 до врахування здійснених ним платежів не може бути реалізоване поза межами процесуального механізму, встановленого законом. Судовий захист є ефективним лише тоді, коли застосовується належний спосіб захисту, адекватний природі спірних правовідносин та суб`єктному складу їх учасників.

Іншими словами, у пред`явленому позові відсутній спір про право між сторонами. Суд не може розглядати вимогу: яка не спрямована до відповідача; яка не випливає з матеріальних правовідносин між сторонами; яка фактично стосується третьої особи (державного виконавця); у якій позов фактично є скаргою на дії державного виконавця.

Тому, дана вимога підлягає розгляду у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», шляхом подання стороною виконавчого провадження скарги на дії або бездіяльність державного виконавця, чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст. 447, ч. 1 ст. 448 ЦПК України).

Відсутність спору про право між сторонами цивільних правовідносин та відсутність належного предмета позову, унеможливлюють відкриття провадження у справі в порядку позовного провадження.

Відповідно до пунку 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачем ОСОБА_1 заявлено вимоги, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства саме за правилами позовного (загального чи спрощеного) провадження, у відкритті провадження по даній цивільній справі необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом1 ч. 1 цієї статті, суд роз`яснює позивачу, що він не позбавлений права з цими вимогами звернутися до місцевого загального суду в порядку в порядку Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Керуючись статтями 186, 258, 260-261 ЦПК України, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачки, - Сколівського відділу Державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зарахування сплачених грошових коштів в рахунок сплати аліментів у виконавчому провадженні.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі надсилати позивачеві ОСОБА_1 .

Роз`яснити позивачеві ОСОБА_1 про його право звернення з відповідними вимогами до місцевого загального суду в порядку в порядку Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Ухвала, в силу положень ч. 2 ст. 261 ЦПК України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею, однак може бути оскаржена у строк подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення та підписання суддею, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Апеляційна скарга на ухвалу подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Ухвала складена та підписана суддею без її проголошення 13 лютого 2026 року.

Суддя Володимир МИКИТИН