ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року м. Чернівці Справа № 727/7885/25

Провадження №22-ц/822/253/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.

суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,

за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі Чернівецьке районне управління поліції Головного управління національної поліції в Чернівецькій області в особі Головного управління національної поліції в Чернівецькій області, Чернівецька окружна прокуратури в особі Чернівецької обласної прокуратури, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Поляк Марія Володимирівна, та Чернівецької обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 листопада 2025 року, головуючий у І-й інстанції Чебан В. М.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у червні 2025 року звернувся до суду з позовом до Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області в особі Головного управління національної поліції в Чернівецькій області, Чернівецької окружної прокуратури в особі Чернівецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позов обґрунтований тим, що 29 грудня 2018 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 270 КК України, у кримінальному провадженні №0000183, розпочатому у зв`язку з пожежею 19 березня 2018 року на території КП «МТК «Калинівський ринок».

Вказував на те, що 07 червня 2019 року ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці на його майно (торгові павільйони №57 та №58) накладено арешт з метою забезпечення цивільного позову.

01 червня 2020 року Садгірським районним судом м. Чернівці ухвалено вирок, яким його визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 270 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі; на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо протягом 3-х років іспитового строку він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року вищезазначений вирок суду було скасовано та призначено новий судовий розгляд зазначеного кримінального провадження.

Зазначав, що за результатами повторного розгляду справи вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 04 грудня 2024 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 270 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Посилався на те, що внаслідок незаконного кримінального переслідування протягом понад шести років він зазнав глибоких моральних страждань, приниження честі та гідності, втрати ділової репутації, обмеження у праві на працю та володіння майном, а також психологічного тиску через публічне висвітлення справи у ЗМІ.

Просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на його користь 2 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження № 0000183 від 19 березня 2018 року, а також витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 777 866,79 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження № 0000183 від 19.03.2018 року.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 33 312 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з незаконним перебуванням позивача під слідством і судом 72 місяця і 7 днів, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Враховуючи фактичні обставини справи та надані докази, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого їм обвинувачення, тривалість перебування під судом і слідством, глибину їх душевних страждань, накладання арешту на його майно, яким фактично був позбавлений можливості повноцінно ним розпоряджатись тривалий час, факт інформаційного поширення відомостей про подію у ЗМІ, вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу слід визначити в розмірі 777 866,79 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Чернівецька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити рішення суду, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди із урахуванням мінімального розміру, гарантованого статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в решті скасувати.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує інтереси держави, оскільки ухвалено із порушенням норм матеріального права.

Вказує на те, що в позовній заяві та в рішенні суду не мотивовано та не обґрунтовано належними доказами факт застосування зі сторони позивача додаткових зусиль для нормалізації його життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення здоров`я тощо.

Позивачем, окрім висловлювань, що описані в позовній заяві, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами глибину і ступінь страждань психологічного характеру, а також жодним чином не підтверджено будь- якими доказами виникнення перепон, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя.

Жодним чином не підтверджено, в чому саме змінилося його ділова репутація, чим підтверджується його негативний психічний стан, глибина психічних страждань, кардинальне погіршення життєвого укладу та стану психічної рівноваги.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що в позовній заяві словами описані обставини, які нічим не доведені, зокрема і те, що позивач переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури та суду, однак жодним чином ним не було підтверджено ступеня тяжкості його емоційного хвилювання та стресу.

Дані факти не стали перепоною для прийняття судом першої інстанції рішення про стягнення на користь позивача більшого розміру моральної шкоди ніж гарантовано законом за кожен місяць кримінального переслідування, виходячи з мінімального розміру заробітної плати. Такий розмір має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення, а тому визначений розмір моральної шкоди в сумі 777 866,79 грн є завищеним ніж гарантовано законом у даному випадку.

Також зазначає, що висновок суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 33 312 грн не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки є неспіврозмірнім заявленим адвокатом витратам із складністю даної справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову.

У відзиві представник позивача Поляк М. В. просить апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Відзив обґрунтований тим, що суд першої інстанції виснував про необхідність збільшення мінімального розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди до 777 866,79 грн (у 1.34 раз), оскільки саме такий розмір відшкодування, на його переконання співмірний та достатній для компенсації понесених позивачем немайнових втрат.

Так, присуджений розмір відшкодування не призвів до його збагачення, а на переконання сторони позивача є недостатнім в рахунок відшкодування 6 довгих років кримінального переслідування, що було незаконним.

Таким чином, судження прокурора про неправильну оцінку доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача Поляк М. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди з 777 866,79 грн до 2 000 000 грн.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а також має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, з огляду на що рішення місцевого суду слід змінити.

Судом першої інстанції не в повній мірі враховано характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Вказує на те, що позивач перебував під дією кримінально-процесуальних заходів більше 6 років, з яких майже 6 років його майно перебувало під арештом, що паралізувало будь-яку господарську чи економічну активність.

Вказане призвело до внутрішнього виснаження, відчуття безперспективності, хронічного стресу, порушення сну, постійного відчуття тиску з боку держави.

Подію пожежі на Калинівському ринку 19 березня 2018 року було висвітлено у засобах масової інформації та публікаціях у соцмережах, що надало події гучного розголосу та суспільної зацікавленості, що за декілька днів змінилась осудом та особистою ненавистю до позивача.

Після повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 270 КК України, подією якого і є та сама пожежа 19 березня 2018 року, позивач почав зазнавати осуду з боку суспільства, його гідність була ганебно принижена, репутація безповоротно знищена, суспільство та керівництво поклало виключно та одноособово на ОСОБА_1 , що поринуло його у стан глибокого пригнічення, відчаю.

Публічне висвітлення події, а згодом обвинувальний вирок, викликали у позивача відчуття сорому, соціального приниження, втрати честі та гідності. В очах колишніх колег, друзів та сім`ї він із успішного підприємця перетворився на звичайного злочинця. Звинувачення у підпалі підірвало його професійну репутацію, авторитет у бізнесі та особисту гідність, що позивач сприймав як катастрофічну втрату. Він почувався зрадженим суспільством і безпідставно покараним. Звинувачення з боку слідства та тиск громадськості викликали відчуття гніву, несправедливості, помилковості звинувачень, що лише посилило емоційний біль.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обмежився загальним посиланням на усталену практику Європейського суду з прав людини, при цьому не навівши жодного такого рішення.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди не відповідають встановленим у справі обставинам та ґрунтуються на неповному й формальному їх урахуванні.

При визначенні розміру компенсації суд не обґрунтував, чому сукупність зазначених обставин не зумовлює присудження більшої суми відшкодування, а наведені у рішенні мотиви не дозволяють простежити логічний зв`язок між встановленими фактами та остаточним розміром присудженої суми.

У відзиві ГУНП в Чернівецькій області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вказує на те, що апелянт не довів належними та достатніми доказами факту заподіяння йому моральної шкоди в заявленому розмірі, причинного зв`язку між відповідними процесуальними діями та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Окрім висловлювань, що описані в позовній заяві, апелянт жодним належним та допустимим доказом не підтверджує наявність страждань психологічного характеру, не доводить їх глибину і ступінь, а також жодним чином не підтверджує будь-якими доказами виникнення перепон, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, не підтверджено в чому саме змінилося його життя, чим підтверджується його негативний психічний стан, глибина психічних страждань, прояви не діагностованої лікарями депресії тощо.

Позивач стверджує, що зазнав моральної шкоди, оскільки незаконно перебував під слідством і судом та був змушений доводити свою невинуватість, однак окрім фотокопій новин ЗМІ він не надав будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити завдання йому моральної шкоди та які би могли обґрунтувати збільшений розмір на 1 422 134 грн.

Беручи до уваги відсутність наданих апелянтом доказів завдання моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн, вважає, що заявлений розмір не відповідає вимогам розумності, справедливості та завдає необґрунтованих збитків державі в період воєнного стану із значним дефіцитом державного бюджету.

У відзиві Державна казначейська служба України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вказує на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Такий розмір має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Факт існування моральних страждань може бути доведений показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад, медичними довідками, висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди, обгрунтування визначеного позивачем розміру компенсації тощо.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 07 червня 2019 року задоволено клопотання прокурора про арешт майна; накладено арешт на нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_1 , а саме на торговельні об`єкти (павільйони), які облаштовані торговельними місцями № 57 площею 23,27 кв.м, № 58 площею 26,5 кв.м, які розташовані на території торгового сектору № 5 КП «МТК «Калинівський ринок», що по вул. Калинівській, 13-А, в м. Чернівці, з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні.

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 червня 2020 року у справі 726/830/19 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 270 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 років обмеження волі; на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст. 76 КК України; покладено на ОСОБА_1 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; цивільний позов представника потерпілого Бурми С. В. в інтересах КП «МТК «Калинівський ринок» було задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «МТК «Калинівський ринок» матеріальну шкоду у розмірі 546 108,38 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати за проведення експертиз.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у справі 726/830/19 задоволено частково апеляційну скаргу адвоката Поляка П. П., діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 ; вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 01 червня 2020 року щодо ОСОБА_1 , обвинуваченого за ч.1 ст. 270 КК України, скасовано та призначено новий розгляд вищевказаного кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.

04 грудня 2024 року вироком Садгірського районного суду м. Чернівці у справі 726/830/19, який набрав законної сили 03.01.2025, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 270 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 травня 2025 року у справі 726/830/19 було задоволено клопотання адвоката Поляка П. П., діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 ; скасовано арешт, накладений ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 07 червня 2019 року на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме на торговельні об`єкти (павільйони), які облаштовані торговельними місцями АДРЕСА_1 .

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16, від 11 грудня 2024 року в справі № 740/463/22, від 16 січня 2025 року в справі № 607/21506/23.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

Тобто, визначений розмір відшкодування моральної шкоди, якщо він перевищує гарантований законом розмір компенсації, має бути в будь-якому разі мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Згідно з частинами першоючетвертою статті 12, частинами першою п`ятою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що 29 грудня 2018 року позивачу ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 270 КК України, у кримінальному провадженні №0000183, розпочатому у зв`язку з пожежею 19 березня 2018 року на території КП «МТК «Калинівський ринок», зазначена обставина сторонами не оспорюється.

04 грудня 2024 року вироком Садгірського районного суду м. Чернівці у справі 726/830/19, який набрав законної сили 03.01.2025, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 270 КК України, та виправдано його у зв`язку із недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у спірних правовідносинах у період часу з 29 грудня 2018 року (дата повідомлення ОСОБА_1 про підозру) по 03 січня 2025 року (дата набрання виправдувального вироку щодо ОСОБА_1 законної сили), та становить 72 місяця і 7 днів.

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом у наведений вище період, оскільки щодо нього було постановлено виправдувальний вирок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач довів своє право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку з незаконним обвинуваченням.

У справі, яка переглядається, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції 24 листопада 2025 року розмір мінімальної заробітної плати становив 8 000 грн (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного перебування під слідством і судом, суд першої інстанції врахував глибину і тривалість моральних страждань, тривалість перебування позивача під слідством і судом, застосування у кримінальному провадженні процесуальних дій та заходів, зокрема накладання арешту на майно, що тривалий час обмежувало право позивача, а також те, що факт інформаційного поширення відомостей про подію у ЗМІ, оскільки незважаючи на відсутність прямого зазначення прізвища позивача, такі відомості створили для останнього репутаційні ризики, посилили суспільний тиск на нього та зумовили додаткові психоемоційні переживання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність збільшення мінімального розміру відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди до 777 866,79 грн, оскільки саме такий розмір відшкодування є співмірним та достатнім для компенсації понесених позивачем немайнових втрат.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір компенсації є обґрунтованою та справедливою сатисфакцією позивачу за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, застосуванням у кримінальному провадженні процесуальних дій та заходів, що обмежували його права, внаслідок чого було порушено нормальні життєві зв`язки та виникла потреба у застосуванні додаткових зусиль для організації життя.

Колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві, є більшим ніж гарантований державою.

Доводи апеляційної скарги Чернівецької обласної прокуратури, що присуджена судом першої інстанції моральна шкода є значно завищеною для розумного задоволення потреб позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки, зважаючи наявні в матеріалах справи докази, на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, розмір присудженої позивачу моральної шкоди в сумі 777 866,79 грн не є менший від мінімально встановленого законом розміру і не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 751/4400/21.

Помилковими є доводи апеляційних скарг, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, фактам та обставинам справи, оскільки оскаржуване рішення про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу прийнято на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що висновки суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди не відповідають встановленим у справі обставинам та ґрунтуються на неповному й формальному їх урахуванні, оскільки визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди у визначеній судом сумі не може бути більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача, і не повинен призводити до його безпідставного збагачення.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та на законність судового рішення не впливають.

Щодо розподілу витрат позивача на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19), постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 552/5808/17 (провадження № 61-19076св19), тощо.

Матеріали справи свідчать про те, що 16 травня 2025 року між АО «Поляк і партнери», в особі керуючого партнера Поляк М. В., та ОСОБА_1 укладено Договір про надання юридичної (правничої) допомоги № 102/25, відповідно до змісту якого АО прийняло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 правничу допомогу.

Згідно з Додатковою угодою №2 до Договору про надання юридичної (правничої) допомоги № 102/25 від 20 жовтня 2025 року сторони домовилися, що Додаткова угода №2 до Договору про надання юридичної (правничої) допомоги №102/25 від 16 травня 2025 року, яка була укладена 07 жовтня 2025 року, та якою було встановлено розмір винагороди за одну годину роботи адвоката у справі №727/7885/25 у сумі 2000,00 грн, втрачає чинність та не застосовується з моменту підписання цієї Додаткової угоди. Оплата роботи адвоката надалі здійснюється відповідно до пункту 3.1 Договору про надання юридичної (правничої) допомоги №102/25 від 16 травня 2025 року.

Відповідно до пункту 3.1 вищевказаного Договору про надання юридичної (правничої) допомоги №102/25 від 16 травня 2025 року винагорода за послуги, що надаються АО (гонорар), визначається за згодою АО та клієнта межах 40 (сорока) відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточно року, за годину роботи особи, яка надавала правову допомогу, якщо інший порядок розрахунків не зазначені в дорученні (угоді) до даного договору.

Згідно зі Звітом (Актом) про надані послуги у зв`язку з розглядом справи №727/7885/25 від 23.10.2025 року вбачається, що АО «Поляк і партнери» у зв`язку з виконанням вищевказаного Договору про надання юридичної (правничої) допомоги №102/25 від 16 травня 2025 року, були надані ОСОБА_1 наступні послуги з правничої допомоги, а саме: 27.06.2025 - підготовка позову про відшкодування моральної шкоди; опрацювання законодавства та пошук судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду; формування та завірення додатків до позовної заяви, подання через електронний суд (10 годин); 15.07.2025 - підготовка та подання адвокатських запитів до видань, що публікували подію пожежі на ринку (2 години); 16.07.2025 - підготовка відповіді на відзив Чернівецької обласної прокуратури (4 години); 21.07.2025 - підготовка відповіді на відзив ГУНП в Чернівецькій області та Казначейства (3 години 30 хвилин); 25.07.2025 - підготовка та представництво інтересів у суді (20 хвилин); 19.08.2025 - підготовка клопотання про долучення доказів (40 хвилин); 20.08.2025 - представництво інтересів в суді та надання пояснень представником позивача (1 година.); 07.10.2025 - підготовка письмової промови (9 годин); 08.10.2025 - представництво інтересів в суді (завершення дослідження письмових доказів) (1 година); 30.10.2025 - підготовка та участь у судових дебатах (1 година). Загальна кількість витраченого часу 31 година 30 хвилин вартістю 100 800 грн. Згідно з наявними в матеріалах справи платіжних документів ОСОБА_1 оплатив адвокату АО «Поляк і партнери» вищевказані послуги з професійної правової допомоги в розмірі 100 800 грн.

У свою чергу відповідачі у даній справі подали заперечення щодо заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, зокрема зазначивши, що витрати на професійну правничу допомогу є значно завищеними.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, дослідивши подані на підтвердження відповідних витрат докази, перевіривши доводи сторін, у тому числі заперечення відповідачів щодо розміру заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, надав правильну оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи та необхідністю процесуальних дій в суді, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, переліку робіт та послуг, з урахуванням пропорційності задоволених вимог, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав про стягнення з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, в розмірі 33 312 грн.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Поляк Марія Володимирівна, та Чернівецької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 лютого 2026 року.

Суддя- доповідач І. М. Литвинюк

Судді: І. Н. Лисак

І. Б. Перепелюк