ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1376/26 Справа № 212/2659/25 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2659/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Дніпропетровська обласна прокуратура, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 04 вересня 2025 року, яке ухвалено суддею Хомченко Л.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 вересня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Покровський відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з майна.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07.08.2004 року по 18.06.2018 року.

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 15.10.2012 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч.2 ст. 15 ст. 27 ч. 4 ст. 369 КК України, застосовано положення ч.1 ст. 70 КК України та призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленнями права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням розпорядчих функцій в державних установах, строком на 3 роки з конфіскацією 1/2 частини майна та зі сплатою штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає суму 4250,00 грн. Вирок набрав законної сили 25.01.2013 року.

Одночасно, на досудовому слідстві у кримінальній справі з метою забезпечення можливої конфіскації майна засудженого ОСОБА_2 було накладено арешт на належне йому та його дружині майно.

Зокрема, постановами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року накладено арешти на грошові кошти, розмішені в АТ «Комерційний банк «Правекс Банк»» та ПАТ «Альфабанк» на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На виконання вищевказаного вироку суду, в частині додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, Казанківським районним судом Миколаївської області 13.02.2013 року було видано виконавчий лист № 1-156/2011, який разом з копією вироку від 15.10.2012 року по кримінальній справі відносно ОСОБА_2 в частині конфіскації 1/2 частини майна, яка є власністю засудженого, був скерований для виконання до Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції.

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції ВП № 36759943 від 25.02.2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1-156/2011, виданого 13.02.2013 року Казанківським районним судом Миколаївської області про конфіскацію 1/2 частини майна на користь держави, належного боржнику ОСОБА_2 . В подальшому, ВП № 36759943 було завершено на підставі постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу від 17.06.2020 року, відповідно до якої виконавчий лист №1-156/2011 від 13.02.2013 року повернений до Казанківського районного суду Миколаївської області в зв`язку з не виявленням майна, щодо якого можливе стягнення.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.02.2024 по справі № 1-156/11 (провадження № 1-в/478/1/2024) засудженого ОСОБА_2 звільнено від відбування додаткового покарання у виді конфіскації 1/2 частини належного йому майна, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2012 року та скасовано арешти, накладені на майно засудженого.

Однак, після звільнення засудженого ОСОБА_2 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації 1/2 частини належного йому майна, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку, арешт з грошових коштів, розміщених на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , не був знятий, і позивачка не має інших способів захисту свого порушеного права, окрім як шляхом звернення із позовною заявою про зняття арешту в порядку цивільного судочинства.

Вважає, що арешт, накладений на грошові кошти, розміщені в АТ «Комерційний банк «Правекс Банк»» та ПАТ «Альфабанк» (зараз АТ «Сенс Банк») на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , порушує її законне право вільно володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю, а тому має бути знятий з метою відновлення порушеного права та законного інтересу позивача.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 04 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Знято арешт з грошових коштів, накладений постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2011 року справа № 1-156/2011, провадження 1/1413/31/2012 р. розміщених: у АТ «Правекс Банк» (м. Київ, індекс 01021, Кловський узвіз, 9/2, МФО 321983, ) на наступних банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ):

- рахунок № НОМЕР_2 за договором банківського вкладу № 10560 від 28.12.2010 року, який було змінено на № НОМЕР_3 , який в подальшому змінено на № НОМЕР_4 , що був змінений на № НОМЕР_5 (депозитний), на якому залишок грошових коштів складає 50 000,00 грн.;

- рахунок № НОМЕР_6 за договором банківського вкладу № 10687 від 12.03.2011 року, який було змінено на № НОМЕР_7 , який в подальшому змінено на № НОМЕР_8 , що був змінений на № НОМЕР_9 (депозитний), на якому залишок грошових коштів складає 50 000,00 грн.;

- рахунок № НОМЕР_10 для нарахування відсотків згідно з договорами банківських вкладів № 10560 від 28.12.2010 року та № 10687 від 12.03.2011 року, який було змінено на № НОМЕР_11 , що був змінений на № НОМЕР_12 (для нарахування відсотків), на якому залишок грошових коштів складає 9861,83 грн.;

Знято арешт з грошових коштів, накладений постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2011 року справа № 1-156/2011, провадження 1/1413/31/2012 р. розміщених у АТ «Сенс Банк» (03150 м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, МФО 300346, ) на наступних банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ):

- рахунок № НОМЕР_13 (депозитний) згідно з договором № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року, на якому залишок грошових коштів складає 446 876,45 грн.;

- рахунок № НОМЕР_14 (поточний), на якому залишок грошових коштів складає 9,30 грн..

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління ДПС у Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області не є стороною або учасником жодного з кримінальних проваджень, у межах яких було накладено арешт на грошові кошти позивача, не є ініціатором звернення до суду з приводу застосування відповідних арештів, не має процесуальної можливості змінити або скасувати такі заходи забезпечення, а також не має доступу до рахунків, інформації про залишки коштів чи рухи по них. ГУ ДПС не виступало ініціатором виконавчого провадження, на підставі якого був накладений арешт, і не володіє повноваженнями щодо контролю або впливу на такі провадження. У відповідності до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», зняття арешту з майна здійснюється виключно органом, який його наклав, або за рішенням суду, який уповноважений розглядати такі питання в межах відповідного процесуального провадження (кримінального, адміністративного, виконавчого тощо) Таким чином, ГУ ДПС не є суб`єктом спірних матеріальних правовідносин та не може бути відповідачем у цивільній справі про зняття арешту з майна, оскільки не володіє такими правами чи обов`язками. Суд першої інстанції проігнорував зазначене та помилково визнав ГУ ДПС належним відповідачем, що є порушенням положень статей 49, 175 ЦПК України.

Суд першої інстанції безпідставно поклав на ГУ ДПС у Дніпропетровській області обов`язок щодо зняття арешту з рахунків позивачки, хоча такі повноваження відсутні у контролюючого органу відповідно до норм Податкового кодексу та Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції, посилаючись на позиції Верховного Суду, не врахував, що справи, наведені позивачкою, стосувалися зняття арешту з нерухомого майна (квартир, житлових будинків чи арешту на транспортний засіб) у контексті цивільно-правових спорів між приватними особами. Натомість, у цій справі предметом спору є арешт грошових коштів, накладений у межах кримінального провадження, де діє інший правовий режим, передбачений КПК України, а не Цивільним кодексом чи Законом «Про виконавче провадження». Відтак, аналогія судової практики Верховного Суду у справах щодо зняття арешту з нерухомості не може бути застосована до спорів про арешт коштів, накладений у кримінальному процесі.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Макарова А.Ф., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Макарову А.Ф., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року у рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_2 накладено арешт на грошові кошти на ім`я ОСОБА_1 розміщені у АТ «Комерційний банк «Правекс Банк»», а саме на рахунки:

- № НОМЕР_15 поточний рахунок, згідно договору № 00155 від 25.11.2009 року;

- № 0560 депозитний рахунок, згідно договору № 10560 від 28.12.2010 року, сума внесеного вкладу 50 000,00 грн., картковий рахунок № НОМЕР_10 для нарахування відсотків;

- № НОМЕР_16 депозитний рахунок, згідно договору № 10687 від 12.03.2011 року, сума внесеного вкладу 50 000,00 грн., картковий рахунок № НОМЕР_10 для нарахування відсотків;

- № НОМЕР_10 картковий рахунок.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року у рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_2 накладено арешт на грошові кошти на ім`я ОСОБА_1 розміщені у ПАТ «Альфабанк», а саме на рахунки:

- № НОМЕР_14 , поточний рахунок, згідно договору № 253628001 від 16.12.2009 року;

- № НОМЕР_17 , депозитний рахунок, згідно договору № ДФЛ-180842/69 від 16.06.2010 року, сума внесеного вкладу 100,000 грн.;

- № 8003, депозитний рахунок, згідно договору № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року, сума внесеного вкладу 100,000 грн.;

- № 8001, поточний рахунок, для нарахування відсотків.

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 15.10.2012 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України, застосовано положення ч. 1 ст. 70 КК України і призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді та посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах строком на 3 роки з конфіскацією 1/2 частини майна та зі сплатою штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає суму 4250 грн. Вирок набрав законної сили 25.01.2013 року.

Згідно листа АТ «ПРАВЕКС БАНК» № 1237/66-61 від 07.06.2024 року та № 284/06 від 13.06.2024 року, на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 було відкрито рахунки № НОМЕР_2 (депозитний), 0687 (депозитний), НОМЕР_10 (для нарахування відсотків). Рахунки № НОМЕР_2 , НОМЕР_6 було закрито за ініціативою банку від 21.05.2012 року, у зв`язку з реорганізацією в межах Банку та змінено на нові рахунки № НОМЕР_3 до договору банківського вкладу № 10560 від 28.12.2010 року, № 4530 до договору № 10687 від 12.03.2011 року. 08.12.2017 року, згідно вимог Постанови Правління НБУ «Про затвердження нормативно-правових актів НБУ з бухгалтерського обліку» № 89 від 11.09.2017 року, рахунки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_7 було змінено на нові: № 0686, № 0698. 04.11.2019 року, у зв`язку зі зміною рахунків для обліку залишки по рахункам було перенесено на нові - № НОМЕР_5 , № НОМЕР_18 . Залишок грошових коштів станом на 05.06.2024 року становить:

- по рахунку № НОМЕР_5 відкритого до договору банківського вкладу № 10560 від 28.12.2010 року становить 50,000 грн.;

- по рахунку № НОМЕР_5 відкритого до договору банківського вкладу № 10687 від 12.03.2011 року становить 50,000 грн;

Згідно листа АТ «ПРАВЕКС БАНК» № 284/06 від 13.06.2024 року щодо залишку грошових коштів на рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_19 , згідно договору № 10687 від 12.03.2011 року та згідно договору № 105602 від 28.12.2010 року, на 05.06.2024 року становив 9861,83 грн.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є клієнтом банку АТ «СЕНС БАНК», що підтверджується листом АТ «СЕНС БАНК» № 6831-БТ-32.2./2024 від 13.06.2024 року, а залишки на її рахунках станом на 05.06.2024 року складають:

- по рахунку № НОМЕР_13 , депозитний, договір № ДФЛ-233210/69 від 20.06.2011 року, становить 446 876,45 грн.;

- по рахунку № НОМЕР_14 , поточний, становить 9,30 грн.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.02.2024 року у справі № 1-156/11, провадження № 1-в/478/1/2024 звільнено засудженого ОСОБА_2 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації частини належного йому майна, у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку Казанківського районного суду Миколаївської області від 15.10.2012 року. Даною ухвалою скасовано арешти на майно засудженого, однак в частині скасування арешту, накладеного на грошові кошти належні ОСОБА_1 , вимоги клопотання залишені без задоволення. Судом зазначено, що оскільки метою накладення арешту було забезпечення можливої конфіскації у порядку виконання вироку суду, але стосовно призначеного ОСОБА_2 додаткового покарання у вигляді конфіскації особистого майна сплинув визначений у Кримінальному кодексі України строк давності виконання вироку, що у свою чергу, є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання, а тому суд приходить до висновку, що арешт майна, накладений постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 26.08.2011 у кримінальній справі № 49-3283 на майно (невизначене), де б воно не знаходилось, а також арешт накладений постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року у кримінальній справі № 49-3283 на грошові кошти, розміщенні на рахунках належних ОСОБА_2 необхідно скасувати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно (грошові кошти на банківських рахунках), порушується право власності позивачки на майно, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном (грошовими коштами) на власний розсуд.

Враховуючи, що на день ухвалення рішення пройшов строк давності, щодо виконання додаткового покарання, у зв`язку з чим ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.02.2024 року у справі № 1-156/11, провадження № 1-в/478/1/2024 звільнено засудженого ОСОБА_2 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації частини належного йому майна, порушене право позивачки ОСОБА_1 , яка не була учасником кримінального провадження, підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, позивачка оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції судової юрисдикції та необхідність розгляду даного спору в межах кримінального судочинства.

Накладення арешту на майно має легітимну мету, яка полягає у забезпеченні можливості виконання наслідків кримінального провадження, зокрема застосування передбачених законом санкцій, однак тривале та безпідставне існування такого арешту призводить до втрати ним цієї легітимної мети.

У даному випадку арешт перебуває на майні (грошових коштах) позивачки понад чотирнадцять років, починаючи з серпня 2011 року, за відсутності будь-якого чинного кримінального провадження.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року (при постановленні вироку).

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Накладений на майно позивача арешт триває вже понад 10 років, що само по собі є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За відсутності діючого кримінального провадження таке тривале збереження арешту втрачає будь-яку легітимну мету, передбачену кримінальним процесуальним законом, та суперечить основоположному праву власності, гарантованому Конституцією України та міжнародними договорами.

Важливо, що у практиці Верховного Суду неодноразово підкреслювалось, що тривалий, нескасований арешт майна, без наявності підстав для його збереження, є невиправданим втручанням у право власності. Зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої, Другої та Третьої судових палат Касаційного цивільного суду від 2021-2023 років (справи № 2-356/12, № 161/14034/20, № 645/6694/15-ц, № 127/1541/14-ц, № 127/1547/14-ц, № 2-3600/09) було сформовано правовий висновок, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном.

За аналогією, у нашій справі також маємо тривалий арешт, який не скасований понад 14 років і відсутнє діюче кримінальне провадження, що робить втручання у право власності позивачки необґрунтованим та протиправним.

Отже, сам по собі факт наявності тривалого арешту підлягає скасуванню, оскільки відсутні будь-які обставини чи кримінальні провадження, які б виправдовували його легітимне застосування.

Таким чином, позивачка має право на відновлення можливості мирного володіння своїм майном (грошовими коштами) та на застосування судового захисту для припинення арешту.

На підставі викладеного вище, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_1 порушені та підлягають захисту в обраний позивачкою спосіб, шляхом зняття арешту з рахунків останньої, на яких розміщені грошові кошти, що є різновидом майна відповідно до глави 13 ЦК України, а тому доводи апелянта щодо застосування судом неревалентної судової практики та обрання позивачкою неналежного способу судового захисту апеляційний суд відхиляє.

Доводи апелянта щодо пред`явлення вимог до неналежного відповідача є помилковими, оскільки відповідно до абз. 3 п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна», у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

При цьому, колегією суддів враховано, що Державна податкова служба України, як центральний орган виконавчої влади у сфері податків в Україні, була створена у 2019 році шляхом поділу Державної фіскальної служби.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у випадках, коли арешт майна проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, підлягає вирішенню питання щодо участі у справі відповідного територіального органу ДПС України.

Зазначене узгоджується із правовим висновком щодо суб`єктного складу у даній категорії справ, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі№450/1411/16 та Верховного Суду у постановах від 11 березня 2020 року у справі №299/2931/17, від 06 грудня 2021 у справі №554/5912/19-ц, від 29 березня 2023 року у справі №462/8376/20.

Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 04 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: