Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1856/25
Провадження № 2-др/711/13/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткова)

20 лютого 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Півень С.А.

за участі:

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів адвоката Дубинського В.М.,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката Мисана В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси заяву представника ОСОБА_3 адвоката Мисана Василя Миколайовича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси перебувала цивільна справа №711/1856/25 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Черкаської міської ради, виконавчого комітету Черкаської міської ради, ОСОБА_3 про часткове скасування рішення виконкому Черкаської міської ради, про визнання частково недійсним Державного акту, внесення змін до технічної документації, внесення змін до договору дарування, скасування запису в Державному Реєстрі речових прав.

29.12.2025 судом постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки позивачі 25.12.2025 подали до суду відповідні заяви про залишення їх позову без розгляду.

06.01.2026 представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Мисан В.М. звернувся до суду з клопотанням, відповідно до якого просить суд ухвалити додаткове судове рішення, яким вирішити питання про судові витрати та стягнути з позивачів на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу представник відповідача Грицаєнка В.М. посилається на те, що позивачі тричі звертались до суду з подібним позовом (справи №711/6549/22, 711/4869/24, 711/1856/25). В даному судовому провадженні позивачем та її представниками неодноразово затягувався розгляд справи поданням клопотань про відкладення, а також поданням протягом майже року висновку експерта, як доказу у цивільній справі. До того ж після закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду, представником позивача подавалась заява про зміну одночасно підстав та предмету позову, що прямо заборонено процесуальним законом. Вказане свідчить про необґрунтовані дії позивача, затягування розгляду справи та взагалі безпідставність позовних вимог, а тому на підставі п. 3 ч. 1 ст. 141, ч. 5 ст. 142 ЦПК є підставою для відшкодування позивачами судових витрат відповідача.

15.01.2026 від представника позивачів адвоката Дубинського В.М. надійшли заперечення проти заяви представника відповідача, в яких викладено вимогу про необхідність відмови у задоволенні вимог про відшкодування за рахунок позивачів витрат відповідача ОСОБА_3 на правничу допомогу. В обґрунтування заперечень сторона позивачів посилається на відсутність підстав для визнання їх дій необґрунтованими, оскільки вони діяли добросовісно. Подання заяви про залишення позову без розгляду обумовлено тим, що всупереч волі позивачів їх представниками не були заявлені своєчасно всі необхідні клопотання на стадії підготовчого провадження, внаслідок чого продовження розгляду справи могло мати наслідком відмову у позові. Зазначається, що оскільки позивачі мають статус осіб з інвалідністю ІІ групи, то вони звільнені від відшкодування судових витрат, а відтак відповідач має право відшкодувати свої витрати за рахунок держави. Акцентується увагу на необґрунтованості вимог в частині їх невідповідності обсягу реальної роботи представника відповідача, а також відсутності належних доказів розрахунку розміру таких витрат з врахуванням обсягу витраченого адвокатом часу на виконання його роботи. Окрім того, в заяві зазначається, що позивачі понесли витрати на правничу допомогу в розмірі 10 585 грн., а отже неможливо стягнути з позивачів в п`ять разів більше коштів ніж ними витрачено за надану їм правничу допомогу, яка приблизно надана в тому ж об`ємі, яку виконав представник відповідача Грицаєнка А.І. при надання останньому правничої допомоги.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Мисан В.М. підтримали вимоги про відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу за рахунок позивачів з підстав, викладених у відповідній заяві. Додатково акцентували увагу, що сторона позивачів затягувала розгляд справи, внаслідок чого неодноразово судом відкладались судові засідання, тоді як представник відповідача складав та подав відзив проти позову та з`являвся у судові засіданні.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Дубинський В.М. заперечили проти вимог щодо відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу за рахунок позивачів з підстав, викладених у письмових запереченнях, та просили відмовити у відповідних вимогах.

Дослідивши письмові матеріали клопотання та цивільної справи № 711/1856/25, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що провадження у даній справі було відкрито 20.03.2025. У своєму позові, з урахуванням уточнень позовних вимог, позивачі просили:

- скасувати частково рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради «Про передачу земельної ділянки у приватну власність і користування» №522 від 26.06.1998 року в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 розміром 67кв.м., залишивши у приватній власності земельну ділянку розміром 294кв.м.;

- визнати частково недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серія ЧP №24-2-1557 від 03 серпня 1998 року на земельну ділянку площею 458,5 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 , в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки розміром 2,0м. х 34,0м. = 67кв.м. для обслуговування житлового будинку і каналізації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 ;

- внести зміни до доповнень в технічну документацію про встановлення зовнішніх меж землекористування для видачі документів на земельні ділянки площею 294,0кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 ;

- внести зміни до договору Дарування земельної ділянки з реєстраційним номером №12064, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в частині розміру площі земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 і замість розміру 361,0кв.м. записати словами «земельну ділянку площею 294,0кв.м.»;

- скасувати запис в Державному Реєстрі речових прав про реєстрацію прав власності щодо власника по АДРЕСА_1 , на чотири земельні ділянки:

:02:032:0146 розміром 0,0345 га

:02:032:0144 розміром 0,0002 га

:02:032:0145 розміром 0,0005 га

71101 36400:02:032:0134 розміром 0,0002 га,

залишивши без змін записи щодо земельної ділянки :02:032:0143, розміром 0,0007га, та частково зменшити земельну ділянку №:02:032:0146, розміром 0,0345га, на 58кв.м., що складе цю земельну ділянку розміром 287кв.м.

02.10.2025 судом було закрито підготовче провадження, але 25.12.2025 ще до початку розгляду справи по суті позивачами були подані заяви про залишення позову без розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мисан В.М., звертаючись до суду із заявою про ухвалення судом додаткового рішення про стягнення із позивачів на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. надав суду копії наступних документів:

- договір про надання правової допомоги від 04.04.2025;

- акт прийому-передачі наданих послуг від 05.01.2026;

- квитанція до прибуткового касового ордера від 05.01.2026 на суму 50 000грн.

За змістом договору його предметом є надання послуг правової допомоги невизначеного характеру, за що передбачено сплату адвокату гонорару в розмірі 50 000 грн. Аналіз змісту наданих відповідачем документів свідчить, що відповідна правнича допомога полягає у вчиненні адвокатом наступних дій: ознайомлення з матеріалами справи; підготовка відзиву; участь у шести судових засіданнях (25.04.2025, 27.05.2025, 18.06.2025, 02.10.2025, 06.11.2025, 17.12.2025).

Надаючи оцінку доводам відповідача про наявність правових підстав для відшкодування йому витрат на правову допомогу за рахунок позивача суд виходить з наступного.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.

Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду регламентується ст. 142 ЦПК України.

Нормами статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучних характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути злучені до участі у справі.

У постанові по справі № 644/7976/18 Верховний Суд зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

При цьому, звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Верховний Суд виходить із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України та зазначає, що необґрунтовані дії позивача, як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Для задоволення заявлених вимог відповідач повинен довести, а суд - встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Таким чином, доведення відповідачем необґрунтованих дій позивача чи зловживання ним своїми правами є обов`язковою умовою для стягнення з позивача витрат відповідача у разі залишення позову без розгляду.

Усталеною є судова практика щодо того, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та - інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Близькі за змістом позиції викладені у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20.

Варто звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово акцентував увагу на тому, що поняття «необґрунтованість дій позивача» не є повністю тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача». «Необґрунтовані дії позивача» не тотожні й поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка/які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов. (постанови Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17, від 04.05.2023 у справі №910/5911/22).

Варто зазначити, що приписи статті 44 ЦПК України визначають, зокрема, імператив щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами і обов`язок сторін судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами. Згідно частини другої цієї статті вбачається, що суд залежно від конкретних обставин справи може визнати дії зловживанням правом.

Натомість положення статей 2, 4, 13, 142, 206 ЦПК України, зі змісту яких убачається, що право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Залишення позову без розгляду за заявою позивача є практична реалізація принципу диспозитивності цивільного судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджатися своїми правами щодо предмета спорту на власний розсуд.

Отже сам по собі факт залишення позову без розгляду у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмета спору, ні свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача, не свідчить про зловживання правом та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.

В аспекті висловлених представником відповідача доводів про наявність обставин, які свідчать про зловживання стороною позивача своїми процесуальними правами суд зауважує наступне.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що в провадженні суду перебували судові справи щодо спору з аналогічними учасниками справи та аналогічним предметом спору, за якими позовні заяви тих самих позивачів були залишені без розгляду судові справи №711/6549/22 та 711/4869/24. Натомість порівняння складу учасників таких справ та змісту позовних вимог не свідчить, що вони тотожні.

Крім того, за наявними у Єдиному державному реєстрі судових рішень відомостями у судовій справі №711/6549/22 судом розглядалось питання про відшкодування відповідачу ОСОБА_3 витрат на оплату правової допомоги і відповідні витрати в розмірі 5 000 грн. були стягнуті судом з позивачки ОСОБА_1 .

У судовій справі №711/4869/24 позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду за її заявою на стадії підготовчого провадження.

В даному судовому провадженні позовну заяву позивачів було залишено без розгляду за їх заявою, що, як стверджує сторона позивача, обумовлено неузгодженістю позиції між позивачами та їх представниками щодо вжиття всіх необхідних для належного розгляду справи підготовчих дій процесуального характеру, що на думку сторони позивача могло мати наслідком неповноту розгляду справи.

Натомість такі обставини не свідчать про зловживання позивачами правом, оскільки судом не встановлено того, що позивачі діяли недобросовісно, протидіяли вирішенню спору чи мали на меті ущемлення прав та інтересів відповідача. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про негативні наслідки, яких зазнав відповідач ОСОБА_3 через перебування на розгляді у суді даної справи.

Отже, відповідачем не доведено, що понесені ним витрати на правову допомогу виникли внаслідок необґрунтованих (недобросовісних) дій позивача (саме дій, а не позову) і є неминучими та виправданими, а тому відсутні підстави для покладення на позивача судових витрат на професійну правничу допомогу з підстав, передбачених ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

Щодо інших доводів представників сторін, то варто звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як в матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а відтак відсутня необхідність для надання правової оцінки іншим доводам, оскільки це не матиме значення для правильності вирішення поставленого перед судом питання.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 82, 133, 141, 142, 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Мисана Василя Миколайовича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Додаткова ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.М. Скляренко