У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.01.2026 Справа №2-5144/04 Провадження №4-с/607/8/2026

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Якімця Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трембач С.О.,

без участі сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лакомий Олег Богданович, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність державного виконавця і зобов`язання скасувати арешт майна та

У С Т А Н О В И В :

І. Описова частина

1. Стислий зміст скарги

Представник ОСОБА_1 адвокат Лакомий О.Б. звернувся до суду, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Тернопільський відділ ДВС), із скаргою, в якій просив: 1) поновити строк на оскарження; 2) визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Тернопільського відділу ДВС щодо відмови адвокату Лакомому О.Б. у знятті арешту із майна ОСОБА_1 , а саме: частини квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , який було застосовано на підставі постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 452924 від 09 лютого 2005 року, постановленої Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби; 3) зобов`язати уповноваженого державного виконавця Тернопільського відділу ДВС, вчинити дії пов`язані із зняттям арешту із майна ОСОБА_1 , а саме: частини квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , який було застосовано на підставі постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 452924 від 09 лютого 2005 року, постановленої Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби, та вилучити із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 1675812 про арешт зазначеного нерухомого майна.

В обґрунтування вказаної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Лакомий О.Б. зазначив, що 05 травня 2025 року представнику скаржника стало відомо з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 425466655 про наявність обтяження (арешту) на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який накладено на підставі постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 452924 від 09 лютого 2005 року, постановленої державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Репета В.В. Адвокат зазначає, що 13 травня 2025 року було спрямовано адвокатський запит до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про отримання копії згаданої постанови. 06 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Лакомий О.Б. подав заяву до Тернопільського відділу ДВС про зняття вказаного арешту та лише 09 липня 2025 року отримано відповідь, в якій вказано, що відсутні законні підстави для вилучення обтяження серії АА № 452924 від 09 лютого 2005 року.

2. Стислий зміст заперечень (пояснень) на скаргу

Від заінтересованої особи: Тернопільського відділу ДВС надійшли пояснення (відзив) на скаргу, в якому висловлено прохання відмовити у скарзі в повному обсязі, з огляду на те, що у відділі перебувають відкриті виконавчі провадження № 62430343, з виконання виконавчого листа № 2-6126/2010 від 06 червня 2019 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 121 260 грн; № 63472821 з виконання виконавчого листа № 2н-342/10 від 31 березня 2010 року про стягнення зі скаржника на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованості у сумі

54 326,43 грн; АСВП: 22837794, з виконання виконавчого листа № 2-4706 заборгованості на суму 65 929,30 грн на користь АТ «Укрсиббанк»; АСВП: 30340501 з виконання виконавчого листа № 2-1217 про стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 19 345,78 грн заборгованості та

193,46 грн судового збору, 120 грн витрат на ІТЗ, 1 106,40 грн витрат на правову допомогу; АСВП: 50207367 з виконання виконавчого листа № 819/1835/15 про стягнення податкового боргу в сумі 24 343,22 грн; АСВП: 37008007 з виконання постанови № 065530 про стягнення штрафу на суму 850 грн в дохід держави. Відповідно до виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 коштів не виконано, виконавчий збір не стягнуто та витрати виконавчого провадження не сплачено. Таким чином, підстави для задоволення скарги відсутні.

3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2025 року прийнято до розгляду цю скаргу та призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін.

У судове засідання скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Лакомий О.Б. не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, однак представник скаржника адвокат Денис А.І. подав заяву про розгляд справи без участі скаржника та його представника; у заяві вказано, що вимоги скарги вони підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити.

У судове засідання представник Тернопільського відділу ДВС не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, проте подав заяву про розгляд справи без участі представника відділу.

Відповідно до частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.

ІІ. Мотивувальна частина

1. Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 425466655

від 05 травня 2025 року на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , накладено арешт, реєстраційний номер обтяження: 1675812, підстава обтяження: постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 452924 від 09 лютого 2005 року, Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби, держвиконавець Репета В.В., об`єкт обтяження: частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано: 11 лютого 2005 року Першою тернопільською державною нотаріальною конторою (а.с. 35, 69).

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 661895 від 09 лютого 2005 року, постановленої державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Репетою В.В., при примусовому виконанні виконавчого листа 2-5144, виданого 27 грудня 2004 року Тернопільським міським судом накладено арешт на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 (а.с. 37, 70, 87).

Згідно з відповіддю Першої Тернопільської державної нотаріальної контори № 838/01-16 від 22 травня 2025 року, якою на підставі статті 8 Закону України «Про нотаріат» відмовлено у наданні інформації адвокату Лакомому О.Б. (а.с. 36).

06 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Лакомий О.Б. подав до Тернопільського відділу ДВС заяву про зняття арешту з майна, в якій просив на підставі Закону України «Про виконавче провадження» зняти арешт з частини квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , який було накладено на підставі Постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження АА № 452924 від 09 лютого 2005 року, Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби, державним виконавцем Репета В.В. (а.с. 38, 62, 63).

Згідно з відповіддю Тернопільського відділу ДВС № 104966 від 20 червня 2025 року, цей державний орган не має законних підстав для вилучення обтяження № 452924 від 09 лютого 2005 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого та рухомого майна

(а.с. 39, 71 73).

Згідно з відповіддю АТ «Ощадбанк» філія Тернопільське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» № 55/5.8-02/3166/2026 від 08 січня 2026 року, 27 квітня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 80 та станом на 08 січня 2026 заборгованість за ним погашена в повному обсязі.

Як вказано у відповіді Тернопільського відділу ДВС № 4684 від 12 січня 2026 року, згідно відомостей АСВП станом на 12 січня 2026 року не перебуває відкритих виконавчих проваджень з примусового стягнення з ОСОБА_1 .

2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).

За статтею 41 Основного Закону України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта).

Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).

2.2. Ураховуючи особливості цієї справи, суд вважає за необхідне щонайперше розв`язати питання стосовно поновлення пропущеного строку на звернення до суду зі скаргою.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404) завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

У частині п`ятій статті 74 Закону № 1404 рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки, визначені у статті 449 ЦПК України, є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року, справа №466/948/19).

Зі змісту поданої скарги встановлено, що скаржник дізнався про порушення свого права 05 травня 2025 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 425466655.

Після чого, звернувся до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори та згідно з відповіддю № 838/01-16 від 22 травня 2025 року, якою на підставі статті 8 Закону України «Про нотаріат» відмовлено у наданні інформації.

Внаслідок чого, 06 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Лакомий О.Б. подав до Тернопільського відділу ДВС заяву про зняття арешту з майна, проте, відповідно до відповіді № 104966 від 20 червня 2025 року скаржнику відмовлено у знятті арешту.

Скаргу на дії державного виконавця скаржником подано 15 липня 2025 року, тобто у строк, передбачений статтею 449 ЦПК України та статтею 74 Закону № 1404.

Згідно частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В частині другій статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Із змісту наведених правових норм убачається, що підставою для поновлення строку для подання скарги є факт пропуску заявником такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до статті 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (справа №755/8494/16-ц) вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03).

Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14, скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено, залишається без розгляду.

За таких обставин, зважаючи на те, що представником заявника заявлено клопотання про поновлення строку для подання скарги на дії державного виконавця, обґрунтовано поважність причин пропуску строку звернення до суду зі скаргою, відповідно суд вважає за необхідне поновити строк звернення із вказаною скаргою.

2.3. В аспекті розв`язання питання щодо бездіяльності державного виконавця та скасування арешту майна, суд вважає за необхідне зазначити нижченаведене.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень (постанова Верховного Суду від 24 травня 2021 року, справа № 712/12136/18).

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження у відповідності до статті 447 ЦПК України, статті 74 Закону № 1404 мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом № 1404 (постанова Верховного Суду від 24 травня 2021 року, справа № 712/12136/18).

Таким чином, оскільки підставами та предметом поданої скарги є захист майнових прав заявника щодо законності подальшого обтяження у вигляді арешту його майна, накладеного в рамках виконавчого провадження, у якому останній був боржником, суд вважає, що в цьому випадку заявником обрано належний спосіб захисту шляхом подачі скарги в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606), що діяв на момент винесення постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА №452924,

від 09 лютого 2005 року, реєстраційний номер обтяження: 1675812 від 11 лютого 2005 року, та пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1404, одним із заходів примусового виконання рішення є звернення стягнення на майно боржника.

Як вказано у частині першій статті 52 Закону № 606 та частині першій статті 48 Закону № 1404 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Положеннями частин першої та другої статті 57 Закону № 606, частин першої та другої статті 56 Закону № 1404 передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника.

Підстави для зняття арешту з майна боржника за рішенням суду або державним виконавцем, визначені статтею 60 Закону № 606 та статтею 59 Закону № 1404.

Законом № 606 питання щодо зняття арешту з майна боржника, скасування інших заходів примусового виконання рішень, виключення записів з відповідних реєстрів, у разі повернення виконавчого документу стягувачу, врегульовано не було.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Суд враховує, що метою застосування заходів примусового виконання рішення є забезпечення реального виконання останнього.

Судом встановлено, що на момент звернення скаржника до Тернопільського відділу ДВС була наявна інформація про виконавчі провадження, а тому скаржнику було відмовлено у знятті арешту з майна (відповіді Тернопільського відділу ДВС № 104966 від 20 червня 2025 року). Проте, як зазначено скаржником та вбачається з відповіді Тернопільського відділу ДВС № 4684 від 12 січня 2026 року, перевіркою бази даних АСВП встановлено, що станом на 12 січня 2026 року у відділі виконавчі провадження про стягнення будь-якої заборгованості з боржника ОСОБА_1 відсутні та не перебуває відкритих виконавчих проваджень.

Передбачені статтями 22, 23 Закону № 606 та статті 12 Закону № 1404 строки для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання сплили та питання щодо їх поновлення стягувачем не ініціювалось.

За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, накладеного у завершеному виконавчому провадженні, порушує права скаржника на мирне володіння своїм майном.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року (справа №817/928/17; провадження № К/9901/20268/18) зазначено, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено: право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (абзац перший).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами правомочність контролювати використання майна за наявності певних умов для цього

(див., зокрема, «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» /Sporrong and Lonnroth v. Sweden, 1982, § 61, «Вістінс і Перепйолькінс проти Латвії» /VistinsandPerepjolkinsv.Latvia [ВП], 2012, § 93).

Право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 5 червня 2019 року № 3-р(І)/2019).

Отже, право власності особи може бути обмежене, й це не свідчитиме про нівелювання самої сутності цього права, однак таке обмеження має ґрунтуватися на законі, відповідати принципу юридичної визначеності, бути пропорційним й не надто обтяжливим для особи. Законодавчий механізм обмеження права власності та практика його застосування не повинні призводити до фактичної втрати власником права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на невизначений період.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року (справа № 2-356/12), від 03 листопада 2021 року (справа № 161/14034/20), від 22 грудня 2021 року (справа № 645/6694/15-ц), від 09 січня 2023 року (справа № 2-3600/09), від 28 серпня 2024 року (справа № 947/36027/21), сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Статтею 451 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду скарги

Враховуючи встановлені судом обставини та наведені приписи чинного законодавства, суд доходить висновку про необхідність задоволення скарги в повному обсязі, визнавши неправомірною бездіяльність Тернопільського відділу ДВС щодо невжиття заходів по скасуванню арешту майна боржника, застосованого щодо частини квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , на підставі постанови про арешт та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 452924 від 09 лютого 2005 року, постановленої державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Репета В.В.

Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76 78, 81, 89, 244, 258 261, 273, 352 355, 447 453 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

1. Поновити строк ОСОБА_1 на звернення до суду із скаргою, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність державного виконавця та скасування арешту майна.

2. Скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лакомий Олег Богданович, заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання скасувати арешт майна задовольнити.

3. Зобов`язати Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), зареєстрований 11 лютого 2005 року за № 1675812, реєстраційний номер обтяження 1675812, підстава обтяження постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження, АА № 452924 від 09 лютого 2005 року, виключивши відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта про арешт майна.

4. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

5. Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

6. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

8. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

9. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 20 січня 2026 року.

Відомості про учасників:

Скаржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа: Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , адреса місця знаходження: вул. Князя Острозького, 14, м. Тернопіль.

Головуючий суддя Т. І. Якімець