Справа № 149/2846/25
Провадження № 22-ц/801/589/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 рокуСправа № 149/2846/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.

Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

Ухвалу постановила суддя Романюк Л. Ф.

Ухвалу постановлено у відсутності учасників справи у м. Вінниця

Повний тест ухвали виготовлено 08 січня 2026 року,

встановив:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 11 350 765,00 грн.

Одночасно із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно належне ОСОБА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду від 30 вересня 2025 року заяву задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно належне ОСОБА_1 , а саме:

- садовий будинок загальною площею 130 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 020;

- житловий будинок загальною площею 74,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 020;

- земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер № :02:003:0134, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 245;

- 8/50 частки комплексу нежитлових будівель загальною площею 646,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 206;

-19/25 частки житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 261,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101;

- садовий будинок загальною площею 73 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 020;

- нежитлове приміщення загальною площею 314,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1.

24 грудня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бейлик М.Б. звернувся до суду з письмовою заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року в частині накладення арешту на нерухоме майно належне ОСОБА_1 , а саме на:

- житловий будинок загальною площею 74,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020;

- земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер № :02:003:0134, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245;

- 8/50 частки комплексу нежитлових будівель загальною площею 646,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206;

- садовий будинок загальною площею 73 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020.

Оскільки, частина майна, на яке судом було накладено арешт не було у власності ОСОБА_1 станом на день постановлення ухвали, а саме:

- житловий будинок загальною площею 74,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020. Дане нерухоме майно з 06 вересня 2025 року належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер № :02:003:0134, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245. Дане нерухоме майно з 06 вересня 2025 року належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- 8/50 частки комплексу нежитлових будівель загальною площею 646,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206;

- садовий будинок загальною площею 73 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020.

Дане нерухоме майно з 06 вересня 2025 року належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2026 року заяву представника відповідача Бейлика М. Б. про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, прийняти нове рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 адвоката Бейлика М. Б. від 24 грудня 2025 року задовольнити та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2025 року в частині накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_4 , а саме на:

- житловий будинок загальною площею 74,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020;

- земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер № :02:003:0134, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245;

- 8/50 частки комплексу нежитлових будівель загальною площею 646,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206;

- садовий будинок загальною площею 73 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020.

Зазначив, що ухвала суду постановлена із порушенням матеріального та процесуального права та є такою, що посягає на права володіння, користування та розпорядження майном третіми особами, які не беруть участь у справі, тому підлягає до скасування.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно пов`язує можливість застосування заходів забезпечення із датою подання позовної заяви, оскільки це суперечить ст. 150 ЦПК України, яка зазначає, що арешт може бути накладений на майно, що належить відповідачу. Зазначене свідчить про обов`язок суду перевірити, чи належить таке майно відповідачу станом на момент застосування заходів забезпечення позову.

Позиція суду першої інстанції щодо визначення належності майна відповідачу саме на момент подання позову будь-якими нормами права та жодним чином не обґрунтовується, що суперечить загальним вимогам до судових рішень як таких, а також принципу законності цивільного судочинства.

Крім іншого, відповідач станом на момент відчуження майна, до якого в подальшому було застосовано заходи забезпечення позову, взагалі не знав про існування справи як такої, оскільки суд першої інстанції за дату звернення до суду бере 04 вересня 2025 року день подання позовної зави до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області, який не відкриваючи провадження в справі та не направляючи матеріали позовної заяви учасникам справи, постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Про існування справи відповідачу стало відомо вже після отримання ухвали про забезпечення позову від 30 вересня 2025 року, тобто вже після відчуження майна, на котре згодом було накладено арешт.

Позивач ОСОБА_2 у встановлений судом строк надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якій просить залишити ухвалу суду без змін, а подану відповідачем апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вона не відповідає приписам ст. 352 ЦПК України, так як за змістом апеляційної скарги, оскаржувана відповідачем ухвала суду першої інстанції не порушує прав відповідача, який з 07 вересня 2025 року не є власником зазначених в апеляційній скарзі чотирьох об`єктів нерухомого майна.

При цьому, здійснене відповідачем 06 вересня 2025 року відчуження чотирьох об`єктів власного нерухомого майна, після подачі позивачем позову в суд, додатково підтверджує законність вжиття судом заходів забезпечення позову та накладання арешту на належне відповідачу нерухоме майно згідно ст. 149 ЦПК України.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бейлик М. Б. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Ткачук Ю. Г. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Представники не заперечують проти розгляду справи у відсутності позивача та відповідача.

Згідно положень статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Неявка у судове засідання позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням належного їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи і за наявності їх представників адвокатів.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день подання позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, вказане майно було зареєстроване за відповідачем. Тобто, після подання позовної заяви, відповідачем ОСОБА_1 була здійснена перереєстрація спірного майна, а саме 06 вересня 2025 року. На момент вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову розгляд справи не завершено, триває стадія судового розгляду, що вказує на передчасність вимог про скасування заходів забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін і інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Відповідно до положень частин першої, другої та четвертої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Системний аналіз положень ст. 158 ЦПК України вказує на те, що у питанні скасування заходів забезпечення позову суд наділений певними дискреційними повноваженнями. З огляду на це, заходи забезпечення позову, за підставами їх скасування, можна умовно поділити на 2 категорії: заходи забезпечення позову, які підлягають скасуванню з підстав, визначених законом; та заходи забезпечення позову, які скасовуються з підстав, визначених судом.

До категорії заходів забезпечення позову, що скасовуються у випадках, визначених законом, можна віднести ситуації, врегульовані положеннями ч. ч. 7-10 та ч. 13 ст. 158 ЦПК України. Вищевказані випадки скасування або припинення дії заходів забезпечення позову обумовлені настанням конкретних обставин, з якими закон пов`язує скасування (припинення) заходів забезпечення позову, зокрема, відмова у задоволенні позову, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, повернення позовної заяви, тощо.

Іншою ж причиною скасування заходів забезпечення позову може бути відпадіння підстав для їх застосування.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що основним доводом заяви про скасування заходів забезпечення позову і апеляційної скарги є та обставина, що відповідач більше не є власником частини майна, на який накладено арешт.

Проте, в такому випадку особою, права якої порушуються чи обмежуються через вжиті судом заходи забезпечення позову, є не ОСОБА_1 , а дійсний власник відповідного майна і така особа не позбавлена права звернутися до суду з вимогами про виключення майна з опису.

Відхиляються також посилання в апеляційній скарзі на те, що про існування справи відповідачу стало відомо вже після отримання ухвали про забезпечення позову від 30 вересня 2025 року, тобто вже після відчуження майна.

Згідно п. 37 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.

До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі - АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства).

Документи, які один з учасників справи надіслав до суду, іншого органу чи установи у системі правосуддя з використанням Електронного суду, в передбачених законодавством випадках автоматично надсилаються до Електронних кабінетів інших учасників справи чи їхніх повірених після реєстрації цих документів в АСДС або автоматизованих системах діловодства.

До Електронного кабінету користувачів надсилаються відомості, у тому числі про отримання та реєстрацію документів у справі, а також інші відомості, що призвели до зміни стану розгляду справи.

Згідно інформації з автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» відповідач ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) має зареєстрований кабінет у підсистемі «Електронний суд», а тому про подання позову до нього йому було відомо з моменту реєстрації позову у суді першої інстанції та розподілу її між суддями Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області 04 вересня 2025 року.

Крім того, копію ухвали Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2025 року, якою передано позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу разом із заявою про забезпечення позову до Вінницького міського суду Вінницької області за підсудністю, доставлено до електронного кабінету відповідача ОСОБА_1 07 вересня 2025 року (а. с. 51-52).

За таких обставин твердження відповідача про те, що про існування справи йому стало відомо лише після отримання ухвали про забезпечення позову від 30 вересня 2025 року, тобто вже після відчуження майна, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів вважає, що така процесуальна поведінка відповідача не відповідає принципам добросовісності, відкритості та поваги до інших учасників процесу і суду, не спрямована на сприяння суду у своєчасному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин справи та справедливому вирішенні спору, а навпаки свідчить про свідоме намагання утруднити виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову.

При цьому апеляційний суд враховує також, що на момент подання позову про стягнення боргу вказане майно належало відповідачеві, а подальші дії з цим майном є такими, що містять ознаки фраудаторних правочинів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за всіма своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 701/68/24.

На час постановлення оскаржуваної ухвали та на час її перегляду апеляційним судом провадження у справі триває, а рішення по суті спору судом не ухвалено.

На даний момент провадження у цій справі № 149/2846/25 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області зупинено до розгляду цивільної справи № 686/35142/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

При цьому істотною є позицією позивача ОСОБА_2 в тому, що відчуження відповідачем ОСОБА_1 06 вересня 2025 року чотирьох об`єктів належного йому нерухомого майна після звернення позивача до суду з позовом, підтверджує обґрунтованість застосування судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належало відповідачу на момент подання позову. Зазначені дії відповідача свідчать про наявність реальних ризиків утруднення або неможливості виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову, діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, тобто ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена із додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для її скасування, з мотивів викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2026 року