Дата документу 21.01.2026 Справа № 335/8078/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8078/24 Головуючий у 1-й інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/247/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сімонець Євгенії Олександрівни на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 04.11.2005 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . Сторони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням суду по справі № 324/1185/15-ц від 08.06.2015 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі по 300,00 грн. на кожну дитину до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до довідки Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області відділу примусового виконання рішень від 06.12.2023 № 65566-8-261 в період з 01.03.2022 по 01.10.2023 позивач не отримувала від ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , 2010 р.н., та доньки ОСОБА_6 , 2012 р.н.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 28.10.2020 року у справі № 324/1059/20 шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею. На час звернення до суду з вказаним позовом старша донька ОСОБА_4 , 2006 року народження, є повнолітньою та проживає окремо.

Вказує, що після розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дітей не приймає, не виконує свого обов`язку щодо утримання дітей, проживає на тимчасово окупованій території та уникає спілкування з дітьми. Діти повністю знаходяться на утриманні позивача. При цьому, доходи, які отримує позивач, не дають можливості в повній мірі забезпечити фізичний, духовний розвиток дітей. Аліменти ОСОБА_2 не сплачує.

Посилаючись на зазначені обставини, з метою захисту інтересів дітей позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 та малолітньої доньки ОСОБА_6 .

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Сімонець Є.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем було належними та достатніми доказами підтверджено винну поведінку батька дітей щодо ухилення останнього від виконання батьківських обов`язків, що в рамках ст. 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Так, з висновку щодо психологічного стану та сімейної ситуації ОСОБА_11 від 10.01.2022 року КУ «Пологівський ліцей «Основа» вбачається, що дитина переживає психологічне насилля і потребує ретельного обстеження з боку психолога. Є ознаки того, що у дитини розвиваються наслідки травматизації, як реакція на дії батька відносно матері дівчинки, її сестри, брата та неї самої. Згідно висновку щодо психологічного стану та сімейної ситуації ОСОБА_5 від 10.01.2022 року КУ «Пологівський ліцей «Основа»дитина пережила домашнє насилля і потребує ретельного обстеження з боку психолога. Є ознаки того, що у дитини розвиваються наслідки травматизації.

Також, відповідно до психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , виданої КУ «Пологівський ліцей «Основа», вихованням дітей займається мати. Діти забезпечені всім необхідним приладдям для навчання, сезонним одягом і повноцінним харчуванням. Мати завжди підтримує контакт із класним керівником, піклується про навчальні досягнення дітей, створює умови для їхнього всебічного розвитку. З відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» від 22.10.2024 року № 01-15/262 вбачається, що діти перебувають на обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6», на профілактичні огляди та при захворюванні з дітьми завжди приходить мати. Мати в повному обсязі виконує призначення лікаря.

Вказує, що примусове виконання рішення суду щодо стягнення аліментів не може розцінюватись як добровільне утримання дітей, що знову ж таки свідчить про винну поведінку відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків. З наданого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що станом на вересень 2024 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становила 49 265 грн. 00 коп.

Звертає увагу, що відповідач не спілкувався з дітьми, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні дітей, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляє відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.

Зауважує, що відповідач приймав активну участь у розгляді справи шляхом подання відповідних клопотань та заяв, проте не долучив жодних доказів, які б спростовували обставини, на які посилається позивач.

Окрім того, наявними у матеріалах справи доказами, поясненнями свідків, поясненнями дітей було підтверджено застосування у відношенні дітей як психологічного, так і фізичного насилля зі сторони батька, що є окремою підставою для позбавлення його батьківських прав

Із наданої копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000259 вбачається, що 17.11.2021 року Пологівським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області було зареєстроване кримінальне провадження за фактом завдання ОСОБА_2 сину ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

У довідці ТОВ «Діасервіс» КТ Плечових суглобів та акроміально-ключичних з`єднань від 17.12.2021 року зазначено про наявність у дитини ОСОБА_5 ознак перелому ділянки зони росту клювоподібного відростку лівої лопатки.

Крім того, наданою до матеріалів справи відповіддю на адвокатський запит Служби у справах дітей Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 15.11.2024 року вих. № 01-21/0247 підтверджується, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 наказами начальника Служби управління у справах дітей від 18.01.2022 року за № 01-10/02, № 01-10/02 поставлені на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, через скоєння у їх відношення насилля.

Зауважує, що під час допиту дітей, останні підтвердили факт застосування у їх відношенні психологічного та фізичного насилля.

Також, на думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування по Комунарському району від 06.12.2024 року вих. № 310/01-37/19.02, згідно якого орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить закрити апеляційне провадження у зв`язку з необґрунтованістю інформації, що викладена в скарзі, залишити оскаржуване рішення суду без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасниківсправи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи не встановлено достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, та й гострої соціальної необхідності у цьому. Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка відповідача щодо свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, відтак, позов задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Верховний Суд підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 739/2159/18).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2005 року.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 08 червня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у твердій грошовій сумі по 300,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 21 травня 2015 року до досягнення повноліття сином ОСОБА_5 , після чого стягувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 у розмірі, встановленому цим судовим рішенням, до виповнення їй повноліття. Рішення набрало законної сили 19.06.2015 року.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2020 року у справі № 324/1059/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 28.11.2020 року.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2023 року у справі № 335/5844/23 задоволено позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру по 1/2 частині кожному.

Відповідно до Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 1, сформованої 26.08.2023, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Довідки від 25.01.2024 № 2327- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи місце фактичного проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом з позивачем за вище вказаною адресою зареєстровані, як внутрішньо переміщені особи, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.04.2022 № 2327- та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.06.2024 № 2327-.

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 05 липня 2025 року, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу: ОСОБА_12 .

Відповідно до довідки КУ «Пологівській ліцей «Основа» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 22.11.2024 № 224/01-19 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчається в 9-А класі КУ «Пологівській ліцей «Основа» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області на дистанційній формі навчання.

Згідно довідки КУ «Пологівській ліцей «Основа» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 26.11.2024 № 223/01-19 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , навчається в 7-А класі КУ «Пологівській ліцей «Основа» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області на дистанційній формі навчання.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач в обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач у справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , аліменти на утримання дітей не сплачує, проживає на тимчасово окупованій території, уникає спілкування з дітьми, не бере участі у їх вихованні та не цікавиться їх життям. Крім цього, вказує на неодноразові факти вчинення відповідачем домашнього насильства по відношенню як до неї, так і до дітей.

Позивачем долучено до позовної заяви копію психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_5 , учня 8-А класу КУ «Пологівський ліцей «Основа» Пологівської міської ради Пологівського райну Запорізької області, наданої класним керівником та директором ліцею, з якої вбачається, що родина ОСОБА_5 має статус багатодітної, мешкають в орендованій квартирі у м. Запоріжжя, батьки розлучені. Батько, ОСОБА_2 перебуває на тимчасово окупованій території, участі у вихованні дітей не бере. Мати завжди готова до діалогу. Протягом навчання ОСОБА_5 в ліцеї «Основа» батько жодного разу не контактував із класним керівником, не брав участі у житті класу, роботі батьківського самоврядування. Також з характеристики слідує, що ОСОБА_5 навчається в Пологівському ліцеї «Основа» з 01.09.2016 року, має достатній рівень навчальних досягнень, заняття відвідує регулярно, порушень дисципліни не має. Вихованням дітей займається мати. Діти забезпечені всім необхідним приладдям для навчання, сезонним одягом і повноцінним харчуванням. Мати завжди підтримує контакт з класним керівником, піклується про навчальні досягнення дітей, створює умови для їхнього всебічного розвитку.

Аналогічні за змістом обставини зазначено в долученій позивачем до позовної заяви копії психолого-педагогічній характеристиці ОСОБА_6 , учениці 6-А класу КУ «Пологівський ліцей «Основа» Пологівської міської ради Пологівського райну Запорізької області, наданої класним керівником та директором ліцею.

Позивачем також надано копії висновків психолога щодо психічного стану та сімейної ситуації ОСОБА_14 та ОСОБА_5 . Зазначені висновки не містять підпису особи, не засвідчені печаткою установи, якою вони видані, тому суд першої інстанції правильно не взяв їх до уваги.

На підтвердження ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків позивач посилалася на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей.

Так, постановою головного державного виконавця Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ревіною І.М. від 15.09.2020 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей за виконавчим листом № 324/1185/15-ц-2/324/583/2015, що виданий 08.06.2015 Пологівським районним судом Запорізької області.

Як вбачається з копії довідки Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.12.2023 № 65566-8-261, згідно інформації з автоматизованої системи виконавчих проваджень ОСОБА_1 в період з 01.03.2022 по 01.10.2023 не отримувала аліментів від ОСОБА_2 згідно виконавчого листа №324/1185/15-ц-2/324/583/2015, виданого 08.06.2015 Пологівським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім того, на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за сплати аліментів надано копію постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 14.03.2024 у ВП № НОМЕР_2 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та копію постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 14.03.2024 у ВП № НОМЕР_2 про встановлення тимчасово обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

З розрахунку заборгованості, наданого Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.02.2025 № 5122-1-261 вбачається, що у період з березня 2022 року по вересень 2024 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 49 265,08 грн.

Водночас, у письмових поясненнях відповідач зазначив, що дійсно мав заборгованість зі сплати аліментів, оскільки перебуває на тимчасово окупованій території та з об`єктивних підстав не мав можливості сплачувати аліменти.

Відповідачем надано копії квитанцій щодо здійснення грошових переказів зі сплати аліментів від 28.09.2024 року у сумі 4 864,00 грн., від 04.10.2024 на суму 18 820,20 грн., від 02.10.2024 на суму 29 000,00 грн., від 30.09.2024 на суму 29 000,00 грн., від 01.10.2024 на суму 23 000,00 грн., від 28.09.2024 на суму 1 000,00 грн., від 08.10.2024 на суму 3 196,00 грн., від 10.11.2024 на суму 30 196,00 грн., від 15.12.2024 на суму 3 196,00 грн., від 20.01.2025 на суму 3 196,00 грн., від 16.02.2025 на суму 3 196,00 грн., від 11.03.2025 на суму 3 196,00 грн., від 22.04.2025 на суму 3 196,00 грн., від 08.05.2025 на суму 3 196,00 грн.

Згідно постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 07.10.2024 у ВП № НОМЕР_2, у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів скасовано застосовані заходи примусового виконання.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що наявність заборгованості по сплаті аліментів не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини та не є виключною обставиною для позбавлення особи батьківських прав.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду стосовно доводів сторони позивача про прояв з боку відповідача фактів фізичного, психологічного насильства по відношенню до дітей.

Так, з відповіді на запит адвоката Служби у справах дітей Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 08.11.2024 №01-21/0240 слідує, що у Службі у справах дітей Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області перебувають на обліку діти, які перебувають у складних життєвих обставинах, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яких взято на облік наказами начальника Служби у справах дітей Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 18.01.2022 за № 01-10/02 та № 01-10/03 на підставі скоєння фізичного, психологічного, сексуального, економічного насильства над дитиною, жорстокого поводження з нею або загрозою його вчинення. Також повідомлено про те, що особові справи дітей, які перебувають на обліку у Службі у справах дітей Пологівського району перебувають на тимчасово окупованій території та їх вивіз на підконтрольну Уряду України територіє є неможливим.

Згідно копії постанови Пологівського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2020 року у справі № 324/1086/20 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Зі змісту постанови вбачається, що домашнє насильство мало місце по відношенню до позивача з боку відповідача.

Позивач також посилалася на те, що ОСОБА_2 вчинялися дії фізичного характеру по відношенню до сина ОСОБА_5 , та відповідно до довідки медичного обстеження ОСОБА_5 від 17.12.2021 встановлено КТ-ознаки перелому ділянки зони росту клювоподібного відростку лівої лопатки. За даним фактом позивач зверталась до відділу поліції з відповідною заявою.

Водночас з відповіді, наданої на адвокатський запит Пологівським районним відділенням поліції ГУНП в Запорізькій області від 15.11.2024 № 23856/70 повідомлено, що сектором дізнання Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0000259 від 17.11.2021, за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за повідомленням ОСОБА_1 щодо спричинення тілесних ушкоджень сину ОСОБА_5 , 2010 року народження. На даний час досудове слідство триває, жодній особі в кримінальному провадженні про підозру не повідомлено.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно виснував, що на час розгляду справи винність відповідача у вчиненні дій фізичного характеру по відношенню до дітей жодним процесуальним документом не підтверджена та не встановлена.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 звертався з письмовою заявою до КУ «Центр надання соціальних послуг» з проханням провести профілактичні заходи з громадянкою ОСОБА_1 , яка, на його думку, своїми діями завдає шкоди психологічно-емоційному стану дітей.

Згідно листа КУ «Центр надання соціальних послуг» Пологівської міської ради від 21.12.2020 № 002-А/858/01 за зверненням ОСОБА_2 повідомлено, що фахівцями з соціальної роботи та провідним психологом відділення соціальної роботи КУ «ЦНСП» ПМР була проведена соціально-профілактична робота щодо задоволення потреб дітей та необхідності налагодження конфлікту між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 з метою досягнення згоди стосовно розподілу ступеня участі кожного з батьків у вихованні дітей та збережені їх психо-емоційного стану.

Суд правильно виснував про наявність конфліктних відношень між сторонами по справі, відсутність між ними взаєморозуміння, що, в свою чергу, впливає на здатність батьків налагодити спілкування з дітьми та розподілити участь кожного з них у вихованні дітей. Вказані обставини підтверджуються і дослідженими у судовому засіданні відеозаписами, що надані сторонами, з яких вбачається, що спілкування сторін зводиться до провокування один одного до конфліктних ситуації, сварок. При цьому діти стають свідками такого спілкування, що безсумнівно впливає на їх психо-емоційний стан. З досліджених відеозаписів не встановлено агресивної, жорстокої поведінки відповідача по відношенню до дітей, не вбачається будь-яких фактів прояву фізичного насильства.

Суд правильно виходив із того, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків, суд послався при цьому на відповідні правові висновки Верховного Суду.

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У справі, що переглядається, згідно з висновком органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 06.12.2024 № 310/01-37/19.02, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З вказаного висновку вбачається, що відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 17.10.2024, складеним спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, умови проживання дітей є добрими. Родина проживає в орендованій квартирі, зроблений сучасний ремонт, для дітей створені умови для навчання і розвитку, діти мають окремі кімнати та забезпечені усім необхідним. У висновку враховано характеристики з місць навчання дітей, з яких слідує, що вихованням дітей займається мати, діти забезпечені усім необхідним, батько ОСОБА_2 перебуває на тимчасово окуповані території, участі у вихованні дітей не бере. З посиланням на довідку КУ «Пологівський ліцей «Основа» Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 22.11.2024 року зазначено про факт вчинення з боку батька по відношенню до дітей фізичного насильства, внаслідок чого 15.11.2021 року ОСОБА_5 отримав травму, а саме перелом ділянки росту клювоподібного відростку лівої лопатки. За інформацією «ЦПМСД №6» від 22.10.2024р. № 01-15/262 діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 перебувають на обліку в амбулаторії № 10 з 13.12.2023, мають укладену декларація з лікарем-педіатром, на профілактичні огляди та при захворюванні з дітьми завжди приходить мати. У висновку зазначено, що діти повідомили, що останній раз бачились з батьком до повномаштабного вторгнення. Зазвичай батько приходив додому коли нікого не було та поводив себе дивно. Наразі, зі слів дітей батько їм не телефонує, спілкування не підтримує, з днем народження не вітає, їхнім життям та розвитком не цікавиться. Зі слів ОСОБА_1 , чоловік не приймає участі в житті дітей, не цікавиться їхніми справами, здоров`ям та успіхами. Коли родина проживала у м. Пологи, між батьками дітей були складні відносини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що вказаний висновок органу опіки та піклуваннязроблений без повного та об`єктивного з`ясування обставин, що свідчать про свідоме ухилення батьком від виконання батьківських обов`язків. Суд обґрунтовано критично оцінив посилання у висновку на факт вчинення відповідачем фізичного насильства по відношенню до ОСОБА_5 , оскільки вказані обставини належними доказами не підтверджені, документів на підтвердження фактів проведення перевірки за цим фактом не надано. Як правильно зазначено судом, висновок органу опіки та піклування фактично містить характеристику місця проживання дітей, участь матері у їх вихованні та думку дітей та матері щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, проте не містить об`єктивних даних, що характеризують відповідача та його відношення до дітей.

Суд першої інстанції надав правильну правову оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, визнавши його необґрунтованим і таким, що не відповідає інтересам дітей.

Судом також заслухано покази свідків.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона проживала у м. Пологи по сусідству із родиною ОСОБА_16 . Зазначила, що починаючи із 2021 року після їх розлучення неодноразово чула сварки між ОСОБА_16 . Разом з цим, повідомила, що обставини участі батька у вихованні дітей їй невідомі, щоб ОСОБА_2 проводив час з дітьми вона не бачила. Наскільки їй відомо, вихованням дітей займалась ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона проживала з ОСОБА_16 по сусідству у м. Пологи. З 2021 року після розлучення між останніми часто виникали сварки, ОСОБА_2 проживав у селі та періодично приїздив до ОСОБА_1 та дітей та вчиняв сварки. Він постійно провокував конфлікти, при цьому знімав це на відео, діти були налякані. З приводу участі батька у вихованні дітей зазначила, що вихованням дітей займались мати, батько до школи не приходив, до гуртків дітей не водив.

Свідок ОСОБА_19 зазначив, що приблизно з 2020 року відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршились. ОСОБА_2 проживав у селі. Внаслідок частих сварок між батьками діти намагалися уникати спілкування з батьком, приходили до них додому, якщо знали, що приїде батько. По дітям було видно, що вони бояться батька. При цьому з пояснень дітей вбачається, що діти відчували якийсь емоційний страх. Стосовно участі батьків у вихованні дітей зазначив, що вихованням дітей займалася ОСОБА_1 , яка приділяла їм багато уваги та намагалась всіляко розвивати дітей, водила їх на гуртки. Батько участі у вихованні дітей не брав та з`являвся дуже рідко. Дозвілля з дітьми не проводив.

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що багато років знає родину ОСОБА_16 . ОСОБА_2 займався підприємницькою діяльністю, забезпечував родину усім необхідним. Приблизно у 2019 році стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погіршилися. ОСОБА_2 розповідав йому про розлади у родині та скаржився, що ОСОБА_1 налаштовує проти нього дітей, забороняє їм з ним спілкуватись. Після того як ОСОБА_16 вже разом не проживали, ОСОБА_2 все одно намагався спілкуватися з дітьми, приходив до будинку культури на виступи дітей. При цьому діти говорили ОСОБА_2 , що мати їм забороняє з ним спілкуватися, та вони бояться, що вона буде їх за це сварити. Також ОСОБА_1 чинила перешкоди ОСОБА_2 у користуванні їх спільною квартирою, поспілкувавшись із юристом ОСОБА_2 почав знімати усі конфліктні ситуації на відео. Зазначив, що у ОСОБА_2 майже нікого з рідних не залишилося, і діти це все, що у нього є, він їх дуже любить та переживає за них.

Також судом першої інстанції у присутності представника органу опіки та піклування, а також служби у справах дітей було заслухано думку неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які у судовому засіданні повідомили, що у 2022 році після початку військових дій та окупації м. Пологи разом з мамою ОСОБА_1 переїхали у м. Запоріжжя. Батько ОСОБА_2 залишився проживати на тимчасово окуповані території. Зазначили, що до переїзду до м. Запоріжжя батько разом з ними не проживав, а жив у селі. Декілька разів на рік вони їздили до батька у село, де допомагали по господарству. Також діти зазначили, що між батьками часто виникали сварки, і тому вони побоювались батька та нервували коли він до них приїздив. Діти пояснювали, що наразі батько з ними не спілкується, не телефонує, не вітає з днем народження. Зазначили, що їм невідомо чи надає батько гроші на їх утримання та чи сплачує аліменти; не заперечували проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки вони проживають з мамою, а батько ними не цікавиться та не бере участі у їх житті.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Суд правильно врахував ту обставину, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, діти тривалий час проживають у тісному контакті з матір`ю, у зв`язку з перебуванням батька на тимчасово окупованій території не мають можливості повноцінно з ним спілкуватись, а тому ці обставини очевидно впливають на думку дітей, яку вони висловили у судовому засіданні стосовно позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків із виховання дітей.

Відповідач не втратив інтересу до участі у вихованні дітей, має намір на відновлення відносин з ними, а стороною позивача не доведено необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого сторона позивача належно не аргументувала.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав відносно дітей.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані стороною позивача, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дітей.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дітей, захист їх інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дітьми повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з ними, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дітей.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги на рішення суду зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сімонець Євгенії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко