Справа № 473/336/26
РІШЕННЯ

іменем України

"18" лютого 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді Булкат М.С.,

за участю: секретаря судового засідання Багрін І.А.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Вознесенську цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Вознесенська міська рада Миколаївської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, проживання зі спадкодавицею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 до часу відкриття спадщини, до дня реєстрації смерті ОСОБА_3 .

В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначив, що він звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Г.А. для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , однак йому було відмовлено.

За життя померла не залишила заповіту. Після її смерті заявник залишився єдиним живим спадкоємцем першої черги та фактично продовжив проживати в будинку, що належав спадкодавиці. Однак приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи це тим, що його реєстрація місця проживання не збігається з адресою, за якою була зареєстрована мати заявника.

Для захисту порушеного права, він вимушений звернутися до суду, щодо встановлення юридичного факту проживання зі спадкодавицею до часу відкриття спадщини.

За вказаних обставин, заявник позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, тому звернувся до суду з вищевказаною заявою.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23.01.2026 року провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено здійснювати за правилами окремого провадження.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання з`явився, надав додаткові пояснення та підтримав заяву.

Представник заінтересованої особи, Вознесенської міської ради Миколаївської області, у судове засідання не з`явився, надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника, проти задоволення заяви не заперечує.

Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що після смерті матері заявника, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 не залишала заповіту, тому відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцями першої черги є її діти та подружжя.

Заявник, ОСОБА_1 , є сином спадкодавиці та фактично проживав разом із матір`ю за вказаною адресою з 2009 року по день її смерті. Під час спільного проживання заявник доглядав за нею, оскільки вона була людиною похилого віку, хворіла та потребувала допомоги, а також вів разом із нею господарство.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на момент смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. Фактичне спільне проживання підтверджується довідкою квартирного комітету м. Вознесенська від 22 грудня 2025 року.

Крім того, у заявника наявні документи на житловий будинок та земельну ділянку, а також ключів від будинку, заявник має право на спадкування за законом частини спадщини після смерті матері як спадкоємець першої черги.

У ході судового засідання, під час безпосереднього дослідження обставин справи, були заслухані свідки, викликані за ініціативою заявника. Надані ними пояснення заслуговують на довіру, є послідовними, логічними та узгоджуються між собою, а також узгоджуються з іншими матеріалами справи. Свідки, перебуваючи під присягою, підтвердили доводи заявника щодо фактичного місця проживання ОСОБА_1 .

Так, свідки однозначно вказали на те, що ОСОБА_1 протягом тривалого періоду фактично проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів свідків, вони неодноразово особисто бачили ОСОБА_1 за вказаною адресою, він мешкав там постійно, брав участь у веденні домашнього господарства, спілкувалася з сусідами, приймав пошту, а також мав особисті речі у будинку, що підтверджує сталість та регулярність його перебування за цією адресою.

Вказані свідчення дозволяють суду дійти обґрунтованого висновку про те, що місце проживання ОСОБА_1 на момент виникнення правовідносин, які стали предметом судового розгляду, дійсно збігалося з місцем проживання його матері. Цей факт має важливе значення для правильного вирішення спору по суті та підтверджує добросовісність заявника, який, у свою чергу, діяв в межах своїх прав, виходячи з фактичних життєвих обставин.

Таким чином, зібрані у справі докази в сукупності, зокрема й показання свідків, переконливо свідчать про те, що ОСОБА_1 не лише декларував, але й фактично реалізовувала право на проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що має істотне значення для встановлення істини у справі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно положень п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження.

Факт постійного проживання спадкодавця за адресою: АДРЕСА_1 , повністю підтвердився дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , згідно яких ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_1 постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

- довідкою про склад сім`ї, згідно якої ОСОБА_1 проживав за адресою АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю ( а .с . 6).

- свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, на житловий будинок, а також технічним паспортом на житловий будинок, що містить відомості про адресу об`єкта, його загальну та житлову площу, склад приміщень, їх призначення та інші технічні характеристики, які дозволяють однозначно ідентифікувати зазначений будинок як об`єкт нерухомого майна

- ключами від житлового будинку, які перебувають у володінні заявника. Наявність ключів підтверджує: реальний доступ заявника до будинку; можливість вільного входу та користування приміщенням; відсутність обмежень у володінні майном з боку третіх осіб.

- іншими доказами в сукупності.

Враховуючи встановлені судом обставини, заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,81,247,263-265,315,319 ЦПК України, суд

ухвалив

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Вознесенська міська рада Миколаївської області про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 2009 року до моменту її смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М. С. Булкат