Справа № 274/1700/25
Провадження № 2/0274/297/26
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"09" лютого 2026 р. м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Хуторної І.Ю.,

з участю секретаря Айрапетян А.А.,

представника позивача - адвоката Браги А.І.,

відповідачки ОСОБА_1 , її представника - адвоката Адамчука П.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Ганна Анатоліївна про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, -

в с т а н о в и в :

07.03.2025 ОСОБА_2 , через представника адвоката Брагу А. І. звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 10.09.2021, зареєстрований приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Пашинським Олегом Миколайовичем, р. № 1494 шляхом виключення його з Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ та відомостей про реєстрацію заповіту, який складений ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) р. № 1494 від 10.09.2021 на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та засвідчений приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Пашинським Олегом Миколайовичем (відповідно Положення про єдиний реєстр спадкових справ);

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину видане на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений державним нотаріусом Бердичівського державної нотаріальної контори Житомирської області Ганною Анатоліївною Денисенко (відповідно Положення про єдиний реєстр спадкових справ), шляхом виключення з Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ відомостей про реєстрацію свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Житомирської області Денисенко Ганною Анатоліївно (відповідно Положення про Єдиний реєстр спадкових справ)

Короткий виклад доводів позову

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його рідна сестра ОСОБА_3 . Причина смерті, відповідно довідки про смерть 106/0 № 726 від 12.04.2024 року «різко виражені гнилісні зміни».

Він як єдиний родич, був з сестрою в останні хвилини смерті, відвозив тіло в морг, забирав її, ховав сестру, отримував свідоцтво про смерть. Всі матеріальні витрати по похованню і оплати ритуальних послуг взяв на себе.

Як з`ясувалось, після смерті сестри, за життя в один день ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 під впливом алкогольного сп`яніння, перебуваючи в стані не усвідомлення своїх дій, які були їй нав`язані ОСОБА_1 , в її супроводі склала і довіреність, і заповіт від 10 вересня 2021 у місті Бердичеві Житомирської області.

Однак Довіреність була складена і посвідчена раніше декількома годинами, приватним нотаріусом районного нотаріального округу Богатирчуком Анатолієм Миколайовичем в м. Бердичів Житомирської області, терміном на три роки, а заповіт був складений і засвідчений в цей же день пізніше іншим нотаріусом, приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Пашинським О.М., зареєстрований в реєстрі 1494. Прізвище, ім`я по батькові нотаріуса повністю не зазначено, що є недопустимою помилкою.

Відповідно тексту заповіту, все рухоме, нерухоме майно, заповідано ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає по АДРЕСА_1 .

В заповіті в наявності допущені і інша помилка, а саме, неправильно зазначений номер довідки РНОКПП, як НОМЕР_2 . Правильний номер довідки РНОКПП НОМЕР_1 .

Крім того в заповіті в пункті підпис заповідача прізвище ім`я по батькові заповідача має бути записане повністю власноруч ОСОБА_3 . Однак допущена помилка і прізвище ім`я по батькові записане скорочено.

Тобто заповіт складений не ОСОБА_3 .

Сестра близько п`яти років зловживала спиртними напоями, мала безліч хронічних захворювань. Так як вона була одинокою, він як брат у всьому допомагав сестрі.

Члени його родини дружина, його діти кожну неділю навідували померлу сестру, матеріально допомагали їй, купували ліки, продукти харчування, возили в лікарні. Морально підтримували у воєнний час. Вони всіляко обмежували споживання нею алкоголю.

З її сторони вона надала їм гарантії, що квартиру заповідає йому, своєму брату. Вони уклали усний договір догляду. Він передбачити не міг, що сестра через алкогольну залежність так може вчинити та що хтось може ввести в оману сестру.

Після смерті сестри, відповідно до вимог чинного законодавства він звернувся до державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Ганни Анатоліївни із заявою про прийняття спадщини. На підставі його заяви була відкрита спадкова справа.

16 жовтня 2024 року він звернувся до державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Ганни Анатоліївни із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, про що надана постанова від 16.10.2024.

Підставою відмови нотаріус зазначила, що за життя ОСОБА_3 лишила заповіт ОСОБА_1 .

Він не погоджується із таким обґрунтуванням нотаріусом відмови.

Вважає, що заповіт є нікчемним, складеним його померлою сестрою під впливом певних негативних факторів.

При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, при відкритті спадкової справи він зауважив нотаріусу, що заповіт є нікчемним, в ньому допущені помилки, так як сестра була хворою, до процедури посвідчення заповіту мали бути залучені свідки, і наполягав, щоб нотаріус перевірила всі наведені ним обставини на підтвердження доводів. Однак нотаріус не виконала своїх обов`язків.

Тобто, якщо суд виявить і встановить, що заповіт складено особою, яка не здатна усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом, обставинами обману, погрози, хтось вчиняв насильницькі дії над ним, якщо складання заповіту було вимушеним, заповіт складений під час певних подій, небезпечних для його життя, в момент хвороби, суд визнає такий заповіт недійсним.

ОСОБА_2 вважає, що заповіт складено сестрою в момент коли вона не здатна була усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, постійно зловживала алкогольними напоями, через що мала ряд хронічних захворювань, постійно знаходилась в стані алкогольного сп`яніння, похмілля. Заповідач перебувала під моральним та психічним тиском ОСОБА_1 , під її впливом, під обставинами обману, погрози. Впевнений, що саме ОСОБА_1 вчинила шахрайські дії щодо сестри ввела її в оману, споювала її, після чого остання склала на неї і довіреність і заповіт в один день.

Щоб замести сліди шахрайства возила її по різним нотаріусам. Всі зазначені обставини, допущені помилки в процедурі засвідчення заповіту є підставою для задоволення позову і визнання недійсним заповіту, скасування реєстрації заповіту.

Також відповідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа якій воно видане не мала право на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Наявність свідоцтва про право на спадщину видане на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 засвідчене державним нотаріусом Бердичівського державної нотаріальної контори Житомирської області Ганною Анатоліївною Денисенко перешкоджає і порушує реалізації його спадкового права за законом.

Короткий виклад заперечень відповідача

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просить у задоволенні позову відмовити.

Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні, як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою, як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у Главі 85 ЦК України, зокрема, у статтях 1247-1249, 1251, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту, як письмова з нотаріальним посвідченням.

У даному ж випадку позивач, як на підставу незаконності оскаржуваного заповіту посилається на те, що у заповіті ім`я та по батькові нотаріуса повністю не зазначені та невірно зазначена одна цифра у реєстраційному номері облікової картки платника податків.

Разом з тим посилання позивача про недійсність заповіту за вказаних підстав не може бути прийнято до уваги, оскільки чинне законодавство не пов`язує дійсність (недійсність) заповіту з наведеними ОСОБА_2 обставинами. Неповне зазначення у заповіті ім`я та по батькові нотаріуса та описка у реєстраційному номері облікової картки платника податків у жодному разі не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Складений ОСОБА_3 заповіт повністю відповідає вимогам закону щодо його форми, викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Житомирської області, у тексті заповіту вказано, що особу заповідача та її дієздатність перевірено.

Таким чином, державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Житомирської області під час оформлення заповіту повністю було дотримано порядок його посвідчення.

Доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 щодо складення заповіту на ім`я ОСОБА_1 не було вільним і не відповідало її волі, матеріали позову не містять. Твердження позивача, що ОСОБА_3 під час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки перебувала під впливом алкоголю, є нісенітницею, нічим не підтверджені та надумані лише з однією метою заволодіння майном покійної сестри, яка визначила своїм спадкоємцем, іншу особу.

Більше того ОСОБА_3 яка є її двоюрідною сестрою тривалий час проживала у її сім`ї у рідному для неї селі Лозна Хмільницького району Вінницької області. При цьому до батьківського будинку, який знаходиться у цьому ж селі, брат покійної та позивач по справі її не допускав. Тому і жила тітка у неї коли перебувала в селі.

Також вказує, що є повною неправдою твердження позивача про те, що він та члени його родини кожну неділю навідували сестру. Це було неможливо навіть по тій причині, що ОСОБА_3 перед смертю переважно проживала у неї.

Також, ні про який догляд зі сторони позивача, як на то посилається ОСОБА_2 не може йти мова, оскільки ОСОБА_4 більшість часу перед смертю жила у неї в селі Лозна, деякий час у місті Бердичів, а позивач у місті Києві.

Ні «шахрайських дій», ні «заволодіння правовстановлюючими документами» із її сторони не було, оскільки правовстановлюючих документів вона не бачила та й не знаю чи вони є взагалі. Тому і до нотаріуса їх надати не змогла.

Позивач твердить про свідоцтво про право на спадщину, вимагає його скасувати, проте такого свідоцтва їй нотаріус не видавав.

Відтак заявлений ОСОБА_2 позов до задоволення не підлягає.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі

Ухвалою судді від 21.03.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження, до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог суд залучив державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Ганну Анатоліївну.

Підготовче провадження закрито ухвалою суду від 25.11.2025.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Брага А.І. підтримав позову, вважає обґрунтованим позовні вимоги, додати нічого не може. Із запереченнями не згодні. Померла страждала на алкоголізм за життя і вважала, що підписує договір пожиттєвого утримання.

Відповідачка та її представник адвокат Адамчук П.Б. просили відмовити у задоволенні позову із підстав вказаних у відзиві.

Представник відповідачки вказав, що дійсність чи недійсність заповіту не може бути пов`язана із опискою у РНОКПП. Технічні описки не впливають на дійсність заповіту. Те, що волевиявлення ОСОБА_5 щодо складання заповіту не було вільним матеріали справи не містять.

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Бердичеві померла ОСОБА_3 - рідна сестра позивача, що доводиться свідоцтвом про смерть, свідоцтвами про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , свідоцтвом про одруження ОСОБА_3 (а.с. 11, 12,18, 133, зворот).

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 склала заповіт, що посвідчений 09 вересня 2021 року приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Пашинським О.М., р. № 1494, відповідно до якого ОСОБА_3 все своє рухоме та нерухоме майно заповіла ОСОБА_1 (а.с. 15).

До майна ОСОБА_3 Бердичівською державною нотаріальною конторою зведено спадкову справу № 112/2024, із матеріалів якої вбачається, що із заявами про прийняття спадщини в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто сторони у справі (а.с. 123-142).

Постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Г.А. від 16.10.2025 ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_3 відмовлено, оскільки спадкодавець усе своє майно заповіла ОСОБА_1 (а.с. 16-17 ).

Відповідно до довідки про причину смерті ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , причина смерті різко виражені гнилисні зміни (а.с. 18, зворот).

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що сторони її односельці. ОСОБА_3 у квітні 2020 року до ОСОБА_1 привіз її брат - ОСОБА_2 . У ОСОБА_3 були проблеми із ногами, вона ледь ходила, у неї боліло коліно. Періодично ОСОБА_3 везли в Бердичів, де вона була кілька днів. Надалі її до себе забирала ОСОБА_8 . ОСОБА_3 для ОСОБА_9 двоюрідна сестра. Вона не бачила, як брат привозив ОСОБА_3 . Щодня йдуть по корови і бачила ОСОБА_3 у ОСОБА_10 . Також вона приходила до дочки відповідачки, яка стригла, і бачила там ОСОБА_3 . ОСОБА_3 була доглянута і виходила на дорогу. Вона бачила ОСОБА_11 з періодичністю один раз у два місяці. ОСОБА_12 приходив до ОСОБА_10 . Він періодично приїздив до батьківської хати. Відповідач не пускав до батьківської хати ОСОБА_3 . Діагнозу ОСОБА_3 вона не знає. Чи зловживала ОСОБА_13 спиртними напоями не знає. Розмовляла ОСОБА_3 , як і всі. Про вживання лікарських препаратів не відомо. Вона нічого не знає про заповіт. Чи вміла читати ОСОБА_3 не знає. ОСОБА_11 писати вміла, телефоном користувалася, окуляри у неї були.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що із ОСОБА_12 і ОСОБА_10 не дуже спілкувалися, проте коли їздили доїти корів він бачив, що ОСОБА_3 проживала у ОСОБА_15 . Він під будинком ОСОБА_10 забирав жінок щодня і віз до корів в бачив там ОСОБА_11 . Вона жила там до смерті. ОСОБА_10 це двоюрідна сестра ОСОБА_11 . У ОСОБА_16 була батьківська хата в селі, проте ОСОБА_17 її не допускав до тієї хати. ОСОБА_12 забрав у неї ключі, щоб вона туди не довідувалася. ОСОБА_18 , щоб ОСОБА_11 була у ОСОБА_10 , то буде її кому доглядати. ОСОБА_16 з ОСОБА_10 жили в добрості, а рідним братом ОСОБА_11 не контактувала. Зі слів сусідки знає, що ОСОБА_11 привіз до ОСОБА_19 , проте він саме не бачив. Про заповіт нічого не знав. У ОСОБА_11 були захворювання ніг, вона ходила за допомогою палиці. Про психічні захворювання ОСОБА_11 не знає. Не бачив, щоб ОСОБА_11 зловживала алкогольними напоями.

Застосовані судом норми права, аналіз доводів сторін, висновки суду

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Якщо заповіт є нікчемним в силу закону, то відсутні підстави для визнання його недійсним (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 473/1584/16-ц).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово доходив висновків, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17.

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що заповіт від 10.09.2021 є нікчемним, оскільки допущено помилку у написання РНОКПП заповідача та в графі підпис вказано ініціали заповідача, а не повністю ім`я та по батькові. Крім того, в заповіті вказані ініціали нотаріуса, а не повне ім`я та по батькові.

Проте суд такі доводи позову відхиляє, оскільки ці недоліки заповіту не свідчать про його нікчемність, що визначені у статті 1257 ЦК України.

Згідно із заповітом від 09 вересня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Пашинським Олегом Миколайовичем, р. № 1494, ОСОБА_3 попередньо ознайомлена з загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, та згідно із вільним волевиявленням, котре повністю відповідає його внутрішній волі як учасника цього правочину, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе її майно, як рухоме так і нерухоме, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день її на день смерті вона заповідає у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до тексту заповіту, цей заповіт складено та підписано в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Пашинського О.М., якого нею обрано самостійно. Заповіт складено о 11-30 год. На заповіті наявний власноручний текст «Мною прочитано вголос і підписано». Вказаний заповіт містить підпис заповідача. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Таким чином суд констатує, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивач не надав до суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні і не довів, що волевиявлення спадкодавиці не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Таким чином відсутні підстави вважати заповіт нікчемним.

Щодо доводів позову про недійсність заповіту із тих підстав, що ОСОБА_3 на час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тобто суд може визнати заповіт недійсним, якщо особа не усвідомлювала значення своїх дій в силу хвороби, перебувала під фізичним або психологічним тиском, склала заповіт під дією обману, погрози, насильства, якщо дії особи були вимушені або з інших причин не відповідали реальній волі особи.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, необхідно встановити в судовому порядку відсутність реальної можливості у особи в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано судом недієздатною, проте на момент вчинення правочину особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними у зв`язку із психічним розладом, нервовим потрясінням тощо.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України необхідно у передбаченому законом порядку підтвердити факт, що особа на момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України вирішуються з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів відповідно до статті 40 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 (провадження № 61-20649св19) зазначено, що хоча висновок експертизи в такій справі є одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення факту того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19 (провадження № 61-7260св22).

Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_3 на момент складення заповіту позивач не заявляв. Будь-яких доказів про наявність захворювань у заповідача на час складання заповіту до позову не долучив.

Отже позивач не довів доказами недійсність заповіту.

Щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, то згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Разом із тим, у цій справі суд встановив, що свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_20 після спадкоємця ОСОБА_3 нотаріусом не було видане. А отже підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відсутні.

Такими чином, позовні вимоги ОСОБА_2 необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Оскільки у задоволенні позову суд відмовив, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача слід залишити за ним.

Керуючись статтями 141, 259, 263265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Бердичівської державної нотаріальної контори - Денисенко Ганна Анатоліївна про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідачка - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Повний текст рішення складено 19.02.2026.

Суддя І.Ю. Хуторна