ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 334/3603/23

провадження № 61-467св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Юлія Василівна,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року в складі судді Фетісова М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю. В. 28 липня 2022 року, номер в реєстрі нотаріальних дій 167, номер у Спадковому реєстрі 69521299.

На обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його бабуся ОСОБА_3 , яка проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 , який увійшов до складу спадщини. Син ОСОБА_3 та його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 за правом представлення на підставі статті 1266 ЦК України.

Зі Спадкового реєстру йому стало відомо про складення ОСОБА_3 заповіту від 28 липня 2022 року, відповідно до якого все майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось, а також все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповіла відповідачу ОСОБА_2

02 грудня 2022 року відповідач подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Крілю О. М. заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 виховувала його з дитинства, після смерті сина він став для неї найріднішою людиною. Через військову агресію російської федерації проти України та ведення в Україні воєнного стану його спілкування з бабусею ОСОБА_3 відбувалося за допомогою телефонного зв`язку, оскільки він перебуває у Німеччині.

ОСОБА_3 мала ряд захворювань, зокрема неврологічні захворювання. 19 серпня 2022 року її було госпіталізовано до КНП «Міська лікарня № 9» ЗМР у важкому стані, де вона й померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідною медичною документацією.

ОСОБА_3 склала заповіт під впливом помилки щодо природи правочину, оскільки мала низку захворювань, які значно погіршили її фізичний стан, вона страждала на психічний розлад, стан її здоров`я характеризувався як важкий. Помилка, під впливом якої бабуся вчинила заповіт, полягає в тому, що вона не розуміла природу цього правочину та не розуміла правових наслідків складеного нею заповіту. Вказані обставини є підставою для визнання заповіту недійсним.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень в справі

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_3 мала намір укласти договір довічного утримання чи спадковий договір

Укладаючи заповіт, ОСОБА_3 усвідомлювала його зміст і правові наслідки його укладення. До складання заповіту нотаріус попередньо роз`яснив ОСОБА_3 положення цивільного законодавства, що регулюють укладення заповіту. Укладаючи заповіт ОСОБА_3 зазначила, що вона перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті робить розпорядження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 369/11060/16-ц, від 01 лютого 2021 року в справі № 442/2196/19, від 07 квітня 2021 року в справі № 356/412/18, від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 947/32485/20, від 22 лютого 2023 року в справі № 760/11767/16-ц, від 16 листопада 2023 року в справі № 11-228сап21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Смерть ОСОБА_3 настала через місяць після складання спірного заповіту, тобто через незначний період часу.

ОСОБА_3 не розуміла, що заповіт є безоплатним одностороннім правочином та не створює для особи, на користь якої його складено, обов'язку надавати матеріальну допомогу та здійснювати догляд за заповідачем. Окрім цього, вона не розуміла правових наслідків складеного нею заповіту - що її онук ОСОБА_1 позбавляється права на спадкування за законом.

Текст оспорюваного заповіту виконано українською мовою, однак спадкодавець не вивчала українську мову та нею не володіла.

В сукупності з іншими факторами, зокрема, станом здоров'я та віком ОСОБА_3 , незнання української мови, якою виконано текст заповіту, вплинуло на правильність та повноту сприйняття нею обставин та правових наслідків заповіту.

Та обставина, що державна реєстрація права власності спадкодавця на житловий будинок АДРЕСА_1 , який увійшов до складу спадщини, була здійснена 29 липня 2022 року, тобто наступного дня після посвідчення оспорюваного заповіту, свідчить про те, що нею здійснювалась підготовка правовстановлюючих документів для укладення двостороннього договору.

Хоча ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, наявність у неї психічного розладу у вигляді астенічного органічного розладу беззаперечно впливала на правильність сприйняття нею фактичних обставин та правової природи вчиненого правочину.

На час складання спірного заповіту він був неповнолітній, відтак визнання його недійсним є єдиним ефективним способом захисту його прав.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2025 року відкрито касаційне

провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Запоріжжя.

14 квітня 2025 року справа № 334/3603/23 надійшла до Верховного Суду.

ОСОБА_2 направила відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного

провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або

апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може

встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були

встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність

або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над

іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є онуками ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить будинок АДРЕСА_1 .

28 липня 2022 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю. В., зареєстрованим в реєстрі за № 167, яким заповіла заповіла все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право ОСОБА_2 .

20 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я органів та осіб, які вчиняють нотаріальні дії, нотаріусів та всіх, кого це стосується із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Справжність підпису ОСОБА_1 на заяві засвідчена консулом Генерального консульства України в Дюссельдорфі ОСОБА_5 .

02 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кріля О. М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 91 від 06 березня 2024 року, складеного Запорізькою філією судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», на період складання заповіту 28 липня 2022 року ОСОБА_3 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді астенічного органічного розладу складеного ґенезу (судинного, гіпоксичного). Виставлений діагноз підтверджено оглядом невролога 19 серпня 2022 року в КНП «Міська лікарня №9» ЗОР: «Енцефалопатія складного генезу (дисциркуляторна, анемічна)», а також виставленими в подальшому діагнозами: «ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз, серцева недостатність ІІ А. гіпертонічна хвороба ІІ ст. Згідно наданої історії хвороби, стан погіршився за тиждень до госпіталізації, коли посилився астенічний синдром, припинила будь-яке спілкування з родичами. Астенічний синдром - це погіршення працездатності, втома, загальна слабкість, пасивність. На період підписання заповіту 28 липня 2022 року підекспертна мала астенічний синдром, ступінь якого була не така, що позбавляла її здатності пересуватися, вона самостійно читала заповіт в голос, власноруч його підписувала у конторі нотаріуса. Тому, на період складання заповіту 28 липня 2022 року ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Особа на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття заповідачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що позивач не надав належні та достатні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 склала заповіт під впливом помилки щодо його правової природи, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування

оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до необхідності

переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза

межами повноважень суду касаційної інстанції.

Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень,

касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі

колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко