ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 559/2909/22

Провадження № 61-7286св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ходака Сергія Костянтиновича на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року в складі судді Жуковської О. Ю.та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2025 рокув складі колегії суддів Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Рівненської області Тимощук Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Хомич Ольга Степанівна, про визнання недійсним заповіту, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що в період шлюбу нею та ОСОБА_3 набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 та оформлено право власності на ім`я ОСОБА_3 .

05 березня 2020 року ОСОБА_3 усе своє майно заповів своїй сестрі ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина.

Вважає, що заповіт складений та посвідчений із порушеннями, оскільки на момент складення заповіту ОСОБА_3 був у важкому стані та не міг самостійно пересуватися, тому не міг особисто з`явитися до приватного нотаріуса Хомич О. С. Крім того, рукописний текст та підпис на оспорюваному заповіті виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою. Під час оформлення права власності за ОСОБА_4 державним нотаріусом не взято до у ваги, що позивачка є спадкоємцем першої черги та особою з інвалідністю І групи, що дає їй право на обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка. Заява, згідно з якою ОСОБА_1 відмовляється від прийняття спадщини після смерті чоловіка та від 1/2 частини в спільному майні подружжя позивачкою не подавалась та не підписувалася.

Просила визнати недійсним заповіт від 05 березня 2020 року, визнати недійсною її відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 , визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру, скасувати рішення про державну реєстрацію.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

27 листопада 2024 року рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

08 травня 2025 року постановою Рівненського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що у заяві від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 чітко та зрозуміло повідомила про те, що на виділ 1/2 частки в спільному майні подружжя та на обов`язкову частку у майні померлого ОСОБА_3 вона не претендує і не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано на ім`я ОСОБА_2 . Тобто зі змісту цієї заяви однозначно вбачається і додатковому тлумаченню не підлягає, що ОСОБА_1 свідомо заявила нотаріусу про те, що не претендує на свою частку у спільному майні та не заперечує проти отримання спадщини спадкоємцем за заповітом. Доводи позивачки про те, що підпис у заповіті виконаний не ОСОБА_3 , а в заяві від 11 серпня 2020 року - не ОСОБА_1 ,. спростовані висновком судової почеркознавчої експертизи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ходак С. К. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 25 березня 2020 року в справі № 172/1194/16-ц, від 17 червня 2020 року в справі № 396/1887/18, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, про те, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Заявник посилається на те, що волевиявлення позивачки на відмову у прийнятті спадщини та на відмову у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину в спільному майні подружжя не було, оскільки заява про відмову від спадщини та від 1/2 частини в спільному майні подружжя не містить її підпису, а також має виправлення в даті на «березень» чи «серпень» без застереження із зазначенням дати про вчинення нотаріальної дії.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Лопухович А. О. пояснила, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був рідним братом ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 захворіла та потребувала постійного лікування, пізніше захворів і її чоловік, тому вони змушені були взяти грошові кошти в борг. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 запропонували відповідачці, щоб вона віддала їхні борги, а брат напише на неї заповіт. 05 травня 2020 року ОСОБА_2 разом з братом ОСОБА_3 приїхали до нотаріуса, де її брат власноручно написав заповіт. Підтвердила, що брат відповідачки дійсно важко хворів, але до останньої години свого життя був при ясній пам`яті, усвідомлював все, що відбувається, та самостійно себе обслуговував та пересувався. Після смерті брата відповідачка здійснила його поховання, поставила пам`ятник на його могилі за власні кошти. За домовленістю позивачка віддала ОСОБА_2 свою пенсійну картку, щоб вона могла купувати їй все необхідне. У серпні 2020 року на прохання позивачки ОСОБА_2 привезла до неї нотаріуса Тимощук Л. Л., де ОСОБА_1 роз`яснили наслідки як прийняття спадщини, так і на відмову від неї, і позивачка власноручно в заяві написала усі відомості та підписала її. Через деякий час позивачка продала спільні з чоловіком автомобіль та гараж. Протягом 2020-2022 років відповідачка майже щодня навідувала позивачку, у всьому їй допомагала. Влітку 2022 року відповідачка знайшла роботу і пояснила позивачці, що зможе приїжджати або вранці, або ввечері. Це викликало у неї незадоволення, вона забрала у відповідачки свою пенсійну картку і після цього відносини між ними погіршилися, а в подальшому остання подала цей позов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Із 25 серпня 1982 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі (т. 1, а. с. 9).

У період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Дубенської міської ради Рівненської області від 25 березня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 7).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААБ № 513102 із 01 серпня 2019 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І-Б групи та потребує часткового стороннього догляду (т. 1, а. с. 10).

05 березня 2020 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право, заповів своїй сестрі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Хомич О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 198. У графі «підпис» наявний підпис та від руки написано « ОСОБА_3 » (т. 1, а. с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т. 1, а. с. 8).

11 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Першої Дубенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 26).

11 серпня 2020 року нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_3 , підтвердила, що на видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину в спільному майні подружжя не претендує, так як майно було його особистою власністю, набувалося за його особисті кошти. Підтвердила, що від обов`язкової частки у спадщині, передбаченої статтею 1241 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, вона відмовляється та не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкоємця за заповітом - ОСОБА_2 . Нотаріусом роз`яснено, що відмова може бути відкликана протягом строку, наданого для прийняття спадщини. Текст заяви прочитаний нею особисто осмислено, зміст її зрозумілий, відповідає її волі, є прийнятним в повному обсязі, та особисто нею підписаний. Заява зареєстрована в реєстрі 11 серпня 2020 року за № 275 (т. 1, а. с. 26).

09 листопада 2020 року держаним нотаріусом Тимощук Л. Л. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 377. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з квартири квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 .

У висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 21 липня 2023 року № 2064 встановлено, що (т. 1, а. с. 134-152):

- підпис від імені ОСОБА_3 у графі «підпис» у заповіті, складеному 05 березня 2020 року від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Хомич О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 198, виконаний ОСОБА_3 ;

- рукописний текст: «Заповіт прочитаний мною вголос та власноручно мною підписаний» у заповіті, складеному 05 березня 2020 року від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Хомич О. С. та зареєстрований в реєстрі за № 198, виконаний ОСОБА_3 ;

- підпис « ОСОБА_5 » і рукописний запис « ОСОБА_1 » в графі «підпис» у заяві від 11 серпня 2020 року, посвідченій державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л. Л. та зареєстрованій в реєстрі № 275, виконаний ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (частина перша статті 1233 ЦК України).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

У частині першій статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

За частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).

Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Такий висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2025 року в справі № 309/2327/21, від 20 травня 2021 року в справі № 634/129/17 та ін.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 наголосила, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 виснував, що:

- проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права;

- випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Із урахуванням викладеного об`єднана палата визнала за необхідне відступити від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 130/2319/17-ц та від 07 серпня 2019 року в справі № 133/1289/16-ц, про те, що відмова від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності не припиняє право на частку в спільній сумісній власності.

Судами в справі встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в заяві від 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 чітко та зрозуміло повідомила про те, що на виділ 1/2 частки в спільному майні подружжя та на обов`язкову частку у майні померлого ОСОБА_3 вона не претендує і не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано на ім`я ОСОБА_2 .

Отже, зі змісту цієї заяви однозначно вбачається і додатковому тлумаченню не підлягає, що ОСОБА_1 свідомо заявила нотаріусу про те, що не претендує на свою частку у спільному майні та не заперечує проти отримання спадщини спадкоємцем за заповітом.

Позивачка визначилася зі своєю позицією щодо свого права в майні та прав спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 , тому 19 листопада 2020 року нотаріусом було видано відповідачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що відповідало внутрішній волі позивачки та змісту поданої нею заяви від 11 серпня 2020 року.

До моменту звернення до суду з позовом у цій справі (листопад 2022 року), тобто протягом понад два роки з таким порядком визначення правового режиму спадкового майна ОСОБА_1 погоджувалася, добровільно висловила як прямо (у заяві від 11 серпня 2020 року), так і своєю подальшою поведінкою відмову від належних їй майнових прав на квартиру, тому суди обґрунтовано вважали, що поведінка позивачки суперечить добрій совісті, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці, а інший суб`єкт (відповідачка) розумно покладалася на них.

Доводи позивачки про те, що вона не підписувала заяву про відмову від спадщини (і щодо 1/2 частини в спільному майні подружжя, і щодо обов`язкової частки в спадщини відповідно до статті 1241 ЦК України), а відтак не висловлювала своєї доброї волі, спростовані висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 21 липня 2023 року № 2064, яким підтверджено, що підпис « ОСОБА_5 » і рукописний запис « ОСОБА_1 » в графі «підпис» у заяві від 11 серпня 2020 року, посвідченій державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Рівненської області Тимощук Л. Л. та зареєстрованій в реєстрі за № 275, виконаний ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 141).

Цим же висновком судової почеркознавчої експертизи від 21 липня 2023 року № 2064 підтверджено, що рукописний текст і підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті, складеному 05 березня 2020 року на користь ОСОБА_2 , виконаний ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 141).

Суди попередніх інстанцій дослідили і надали оцінку доводам позивачки про те, що оспорювана заява про відмову ОСОБА_1 від часток у спадковому майні не може прийматися як доказ у справі через наявні в ній виправлення і тому ж підлягає визнанню недійсноюзгідно з пунктом 6.12 Правил ведення нотаріального діловодства в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Зокрема суди зазначили і колегія суддів з цим погоджується, що текст заяви відповідає вимогам закону, викладений чітко та зрозуміло, а виправлена кульковою ручкою назва місяця заяви, з якого складно зрозуміти, це «вересень» чи «серпень», не може розцінюватися судом як підстава для визнання заяви недійсною, оскільки в цій же заяві і на лицьовій, і на зворотній сторінці надруковано дату літерами: «одинадцяте серпня дві тисячі двадцятого року», а сам документ зареєстровано в реєстрі реєстрації нотаріальних дій 11 серпня 2020 року під номером 275, що спростовує доводи позивачки про неможливість встановлення дати написання заяви.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позивачка не довела підстав, передбачених для визнання недійсним заяви про відмову від прийняття спадщини, а також того, що вказаний правочин укладено за відсутності вільного волевиявлення позивачки, суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, суди зробили правильний висновок, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивачка не надала до суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства під час його складення чи посвідчення і не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду в постановах від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11, від 25 березня 2020 року в справі № 172/1194/16-ц, від 17 червня 2020 року в справі № 396/1887/18, від 23 вересня 2020 року в справі № 742/740/17, є безпідставними, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справі № 2-1316/2227/11, на яку посилається заявник в касаційній скарзі, Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду та залишив у силі рішення суду першої інстанції про відмову в позові про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом з тих підстав, що відповідачі прийняли спадщину після смерті спадкодавця і не пропустили строк, передбачений частиною першою статті 1269 ЦК України.

У справі № 172/1194/16-ц суди відмовили в задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, вказавши, що позивачкаобґрунтовувала недійсність заповіту недотриманням його форми під час посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування, а саме нескріплення заповіту гербовою печаткою органу місцевого самоврядування, що спростовано належно засвідченою копією матеріалів спадкової справи.

У справі № 396/1887/18 суди задовольнили позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом з тих підстав, що із заяви позивача про прийняття спадщини після смерті його дружини вбачається, що він не відмовлявся від спадщини.

У справі № 742/740/17 Верховний Суд виснував, що, встановивши, що спірний будинок введений в експлуатацію в 1969 році під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, апеляційний суд зробив правильний висновок, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, тобто частка ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на спірний будинок становила 1/2 частину. Оскільки спадкоємцями за законом після його смерті були дружина та син ОСОБА_1, які мали право на спадкування по ј частині цього будинку, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом. Установивши, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину, видане на весь будинок, порушує право ОСОБА_1 на спадкування після смерті його батька частини цього будинку, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині.

Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявниця в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами в справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні в справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ходака Сергія Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська