Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3492/25 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 96 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Шалоти К.В.

за участю секретаря судового засідання Ковальчук М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №274/3492/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення фактів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, у якій просила:

- встановити факт, що ОСОБА_1 , відноситься до членів сім`ї свого загиблого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 біля населеного пункту Білогорівка Луганської області;

- встановити факт, що ОСОБА_1 знаходилась на утриманні свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому числі і на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є прийомною матір`ю загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору про влаштування дитини на спільне проживання у прийомну сім`ю, який затверджено розпорядженням Бердичівської РДА Житомирської області 07.09.2007 за №546 «Про утворення прийомної сім`ї ОСОБА_4 та влаштування дитини на виховання і спільне проживання». З того часу по 29.03.2023 проживали разом однією сім`єю: син заявниці ОСОБА_3 , чоловік ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 . З 07.12.2022 син ОСОБА_6 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 та під час виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, відсічі та стримуванні збройної агресії російською федерацією проти України, загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 . 03 квітня 2023 року на ім`я заявниці надійшло сповіщення про смерть сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Чоловік заявниці ОСОБА_5 , працює на АТ «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес», який станом на момент смерті сина мав значну заборгованість із заробітної плати, до того ж, на чоловіка покладено обов`язок утримувати свою непрацездатну матір - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також заявниця зазначила, що є інвалідом 3-ї групи з 15.03.2016, непрацездатною матір`ю померлого сина, який надавав їй допомогу на лікування та проживання, був для неї постійним джерелом засобів для існування.

У січні 2025 року заявниця повторно звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_6 , де просила, з поміж іншого, надати вичерпний перелік документів з метою отримання членами (членом) родини одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За результатом розгляду звернення їй було повідомлено, що до пакету документів, передбачених п. 4.1 наказу МО України від 25.01.2023 №45 «Про затвердження Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця Збройних Сил України в період дії воєнного стану», члени сім`ї звертаються до районного ТЦК та СП та подають наступні документи: рішення суду загальної юрисдикції про характер відносин із загиблим ОСОБА_3 та факт того, що на дату загибелі сина, вона перебувала на його утриманні. У зв`язку з цим, вона змушена звернутися до суду в порядку окремого провадження разом із заявою про встановлення необхідних фактів.

Зазначає, що з вересня 2007 року по 29.03.2023 року вони проживали разом однією сім`єю з сином ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_1 . За час проживання однією сім`єю як матері та сина, син допомагав із веденням спільного господарства, займався благоустроєм будинку, постійно надавав гроші на лікування, на закупівлю меблів та предметів домашнього побуту. З дитинства і до часу загибелі заявниця з сином мали тісні відносини як син та мати, вона підтримувала його під час проходження служби, давала життєві поради, постійно спілкувалась із сином особисто і телефоном, проводили разом вільний час. У зазначеному будинку син зберігав особисті речі, документи, цінності та інше майно, це було його єдиним та постійним місцем проживання. На підставі зазначеного, просить суд встановити факт, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого загиблого сина ОСОБА_3 , а також, що вона знаходилася на його утриманні.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що фактичні обставини справи підтверджують, що ОСОБА_3 після досягнення 18 років не припинив проживати у родині ОСОБА_4 , а залишився зареєстрованим і фактично мешкав за тією ж адресою разом із заявницею та іншими членами сім`ї. Це підтверджується доказами, долученими до заяви. Суд фактично звузив вимоги заяви, зазначивши, що заявниця не просила встановити факт проживання однією сім`єю, хоча у заяві йшлося про належність до членів сім`ї та перебування на утриманні. Це є порушенням принципу диспозитивності, адже суд не має права змінювати предмет заяви чи тлумачити його довільно. Таким чином, навіть після досягнення повноліття, загиблий військовослужбовець залишився членом прийомної сім`ї, проживав разом із заявницею та підтримувала її матеріально та морально. Заявниця, як прийомна мати, що проживала разом із загиблим та отримувала від нього матеріальну допомогу безумовно належить до членів його сім`ї у розумінні чинного законодавства. Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про недоведеність факту перебування заявниці на утриманні загиблого військовослужбовця обмежившись формальним посиланням на те, що заявниця працює та отримує заробітну плату. Такий висновок суперечить положенням матеріального права та усталеній судовій практиці. Однак суд не врахував, що чоловік заявниці працює на АТ «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес», який станом на момент смерті сина мав значну заборгованість по заробітній платі Крім того, на нього покладено обов`язок утримувати свою непрацездатну матір. Вказує, що утримання заявниці сином здійснювалося ще до укладення контракту 07.12.2022. Таким чином, заявниця, як непрацездатна матір, що проживала разом із загиблим сином та отримувала від нього матеріальну та моральну підтримку, безумовно перебувала на його утриманні у розумінні чинного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 була прийомною матір`ю загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору про влаштування дитини на спільне проживання у прийомну сім`ю, який затверджено розпорядженням Бердичівської РДА Житомирської області 07.09.2007 за №546 «Про утворення прийомної сім`ї ОСОБА_4 та влаштування дитини на виховання і спільне проживання».

Відповідно до довідки Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області від 19.05.2023 №502, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав з 22.09.2007 за адресою: АДРЕСА_1 у прийомній сім`ї ОСОБА_4 , як дитина-сирота, разом із прийомними батьками: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . З 07.12.2022, після підписання контракту з ВЧ НОМЕР_2 , ОСОБА_3 був зареєстрований разом зі своєю непрацездатною прийомною матір`ю ОСОБА_1 (інвалід 3-ї групи, згідно довідки МСЕК серії 12ААА №517138 від 15.03.2016) по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до вищенаведеної інформації, непрацездатна мати ОСОБА_1 з січня 2023 року перебувала на утриманні померлого годувальника ОСОБА_3 по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області від 19.04.2023 №215, ОСОБА_3 з 22.09.2007 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім того, на день його смерті за даною адресою були зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідно до витягу із наказу ВЧ НОМЕР_2 , від 07.12.2022 за №331, ОСОБА_3 призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону ВЧ НОМЕР_2 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України з 07.12.2022.

Зі змісту сповіщення сім`ї загиблого №309 від 03.04.2023, вих. №422, встановлено, що ОСОБА_1 було повідомлено, що її син, солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України, в районі бойових дій біля населеного пункту Білогорівка, Луганської області загинув.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 19.02.2016 має третю групу інвалідності, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №517138, індивідуальною програмою реабілітації інваліда №451/3, заключенням для МСЕК №190.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 17.05.2023 ОСОБА_5 (чоловік заявниці) отримував заробітну плату у АТ «БМЗ» «Прогрес».

13 лютого 2023 року ОСОБА_3 здійснив переказ ОСОБА_1 в сумі 5025,13 грн; призначення платежу: переказ власних коштів, що підтверджується копією платіжної інструкції №Р24А834670180D44068.

22 лютого 2023 року ОСОБА_3 здійснив переказ ОСОБА_1 в сумі 6432,16 грн; призначення платежу: переказ власних коштів, що підтверджується копією платіжної інструкції №Р24А873939609D00595.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повідомили, що з 2007 року заявниця та померлий ОСОБА_3 проживали як сім`я, кожного року їздили на відпочинок. Заявниця гарно піклувалася про сина. Проживали разом. В 19 років син заявниці пішов на військову службу, допомагав, як служив. Заявниця допомагала йому, висилала посилки. Відомо, що заявниця працювала, отримувала заробітну плату.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує наступне.

Щодо встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У даній справі заявник звернулася із заявою про встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_3 , якій їй необхідний для отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця ЗС України в період воєнного стану.

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09 грудня 2023 року, зокрема, стаття 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» викладена у новій редакції.

При цьому, частиною першою статті 16-1 вказаного Закону (тут і далі - у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09 грудня 2023 року) встановлено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (у редакції, чинній на час смерті брата заявниці) сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 15 000 000 грн., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Відповідно до положень статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання (постанова ВС від 22.10.2020 у справі №210/343/19, від 22.05.2019 у справі №520/6518/17, від 27.06.2018 у справі №210/2422/16-ц).

Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються:

а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків;

б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або є особами з інвалідністю.

в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює;

г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого також має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 (№5-рп/99) роз`яснив, членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця (пункт 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"), є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема непрацездатні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не довела належними, достатніми та допустимими доказами факт її перебування на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому числі і на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підтвердження отримання допомоги від ОСОБА_3 , заявник посилалася на платіжні інструкції від 13.02.2023 та від 22.02.2023 про переказ ОСОБА_1 коштів в сумі 5025,13 грн та 6432,16 грн; призначення платежу: переказ власних коштів.

Суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що вказані квитанції не доводять, що кошти, які ОСОБА_3 перераховував на банківську картку заявника були єдиним її джерелом засобів для існування до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції заявниця пояснила, що і вона, і чоловік працюють. Разом з тим, доказів сум отриманої нею заробітної плати, пенсії як інваліда 3 групи заявниця не надала, як і доказів заборгованості по заробітній платі чоловіка.

Суд першої інстанції правомірно відхилив довідку Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області №502 від 19.05.2023, оскільки у ній не наведено на підставі яких даних селищна рада установила факт перебування заявниці на утриманні ОСОБА_3 .

Відтак, надані заявником та досліджені судом першої інстанції докази в їх сукупності не надають підстав для висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні померлого ОСОБА_3 .

Наведені в обґрунтування апеляційної скарги доводи, не можуть бути підставами для скасування судового рішення в цій частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив в цій частині законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. В цій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Щодо встановлення факту, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї ОСОБА_3 .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За приписами статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 (№5-рп/99) роз`яснив, під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року по справі №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

З огляду на наведене помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що в судовому порядку не встановлюється факт, що заявник є членом сім`ї військовослужбовця, який встановлюється з метою отримання грошової компенсації.

За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що ОСОБА_1 була прийомною матір`ю загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору про влаштування дитини на спільне проживання у прийомну сім`ю, який затверджено розпорядженням Бердичівської РДА Житомирської області 07.09.2007 за №546 «Про утворення прийомної сім`ї ОСОБА_4 та влаштування дитини на виховання і спільне проживання».

Відповідно до ст. 256-1 СК України прийомна сім`я це родина, яка добровільно взяла на виховання та спільне проживання від одного до чотирьох дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

Прийомні діти неповнолітні діти, що мають статус дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, влаштовані до прийомної сім`ї. Прийомні діти влаштовуються в сім`ю до досягнення вісімнадцятирічного віку або до закінчення навчання у професійно-технічних чи вищих навчальних закладах, але не пізніше досягнення ними 23-річного віку (ст. 256 -3 СК України).

Згідно ч. 4 ст. 256-3 СК України за прийомними дітьми зберігається право на аліменти, пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, які вони мали до влаштування до прийомної сім`ї.

Відтак, між батьками і прийомними дітьми сімейних правовідносин не виникає.

Колегія суддів зазначає, що у період з вересня 2007 року по 20.07 2021 року ОСОБА_3 проживав у прийомній сім`ї ОСОБА_1 та мав статус прийомної дитини, сімейні відносини між ними не виникли. Доводи ОСОБА_1 про те, що вона є матір`ю ОСОБА_3 ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права.

Матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів, які б давали суду правові підстави для висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після досягнення останнім повноліття, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, тобто проживали однією сім`єю.

Зокрема в матеріалах справи відсутні належні та допустимі письмові докази ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, зокрема квитанції, договори-замовлення тощо.

Реєстрація проживання ОСОБА_3 в одному будинку з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та проживання ОСОБА_3 після досягнення 18 років в будинку ОСОБА_1 не вказує на факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Колегія суддів не бере до уваги сповіщення сім`ї №309 від 03.04.2023, яке адресоване ОСОБА_1 оскільки цей доказ не підтверджує факту спільного проживання, введення спільного побуту, наявності взаємних прав та обов`язків між заявником та ОСОБА_3 .

Що стосується показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , то колегія суддів вважає, що зазначені докази також не підтверджують факт спільного проживання заявника та ОСОБА_3 , так як показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що заявниця не надала належних доказів, які підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт.

Доводи апеляційної скарги, що сам по собі факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в одному будинку, що підтверджено в суді показами свідків, є підставою для задоволення заяви, є безпідставними, оскільки для задоволення заяви необхідно довести не лише факт спільного проживання, а й факт ведення спільного господарства.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту належності до членів сім`ї загиблого, однак помилився щодо мотивів такої відмови.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні заяви про встановлення факту належності до членів сім`ї загиблого змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2025 року в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту належності до членів сім`ї загиблого змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакціє цієї постанови.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 28 січня 2026 року.

Головуючий

Судді