Справа № 761/4412/26
Провадження № 2-з/761/107/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Савчук Ю.Н., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна , -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем до подачі позовної заяви подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії, щодо нерухомого майна: машиномісця в паркінгу, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 танежилих приміщень №№1-46 групи приміщень 210,212- ресторан з більярдною залою загальною площею 599,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява обґрунтована тим, що спірне нерухоме майно перебуває в іпотеці відповідача ОСОБА_2 відповідно до іпотечних договорів: від 28.09.2022 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г. та зареєстрованих в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1133, 1128, укладених в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договорами позики грошей від 28.09.2022 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г. та зареєстрованих в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1127, 1132.

За умовами договорів позики грошей від 28.09.2022 року № 1132 та № 1127 позивач зобов`язувався повернути суму позики у строк до 28.03.2023 року.

Договорами про внесення змін до Договорів позики грошей від 28.09.2024 року від 26.06.2024 року та Договорами №1 від 26.06.2024 року про внесення змін та доповнень до іпотечних договорів від 28.09.2022 року №№ 1128, 1133 строк виконання основного зобов`язання було продовжено до 31.12.2024 року.

Зобов`язання за договорами позики позивачем належним чином не виконувалися.

У зв`язку з цим на адресу позивача 09.12.2025 року надійшли вимоги від відповідача про дострокове повернення позики в сумі 2 856 000 грн., що еквівалентно 67 200 дол. США за договором позики від 28.09.2022 року № 1127 та позики в розмірі 28 560 000 грн., що еквівалентно 672 000 доларів США за договором позики грошей від 28.09.2025 року № 1132 протягом 30 днів та повідомлення про намір відповідача звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання - реєстрації за іпотекодержателем права власності на предметі іпотеки відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Позивач зазначає, що в рахунок погашення заборгованості за договорами позики ним було сплачено 7810 доларів США у період з 21.02.2024 року по 06.10.2026 року та 41300 дол.США за період з жовтня 2023 року по листопад 2025 року, які не були враховані відповідачем.

Між позивачем та відповідачем існує спір щодо розміру вимог іпотекодержателя, які підлягають задоволенню за рахунок предметів іпотеки.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір.

Позивач вважає, що у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем відповідно до ст.37 Закону України про іпотеку» для відновлення свого порушеного права позивач змушений буде ініціювати додаткові судові провадження, а відтак вжиття заходів забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З врахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У постанові ВП ВС від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 зазначено, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. Тобто можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову і яким чином цей захід реалізує мету його вжиття.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб.

Обрання належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Оскільки предметом позову є визнання припиненим грошового зобов`язання у зв`язку із його частковим виконанням, в рахунок погашення якого відповідач має намір звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, вжиття заходу забезпечення позову у вигляді заборони державним реєстраторам та органам державної реєстраціївчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, що є предметом іпотеки, не узгоджуються з предметом та підставами позову, так як навіть у разі задоволення позову, грошове зобов`язання позивача припиниться лише частково. Суми вимог відповідача за договорами позики є значними, а відтак у відповідача як іпотекодержателя збережеться право звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно ч. 1, 2 ст. 151 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з приписами ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при виконанні в разі задоволення позову.

За змістом ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Згідно з ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

П.5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140, 00 кв. м для квартири та 250, 00 кв. м для житлового будинку.

Однак зазначені законодавчі заборони щодо звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються виключно на житлову нерухомість, передану в якості забезпечення виконання зобов`язань за споживчими кредитами, наданими банками та не стосуються нежитлової нерухомості, переданої в забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики.

Отже, відповідач як іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання.

Як вбачається зі змісту п. 2.2 іпотечного договору від 28.09.2022 рок № 1128, вартість предмету іпотеки складає 2 457 504 грн., сума позики відповідно до п.1 договору позики грошей від 28.09.2022 року № 1127 становить 2 457 504 грн., що еквівалентно 67 200 дол.США; відповідно до п.2.2 іпотечного договору від 28.09.2022 року № 1133, вартість предмету іпотеки становить 24 575 040 грн., сума позики відповідно до договору позики грошей від 28.09.2022 року № 1132, складає 28 560 000 грн., що еквівалентно 672 000 доларів США.

Відповідно до змісту повідомлень іпотекодержателя від 09.12.2025 року, заборгованість за договором позики від 28.09.2022 року № 1132 складає 28 560 000 грн., що еквівалентно 672 000 доларів США, заборгованість за договором позики від 28.09.2022 року № 1127 складає 2 856 000 грн., що еквівалентно 67 200 доларів США.

Отже, розмір заборгованості позивача за договорами позики перевищує вартість предметів іпотеки, яка визначена умовами іпотечних договорів станом на момент їх укладення.

За змістом ч.6 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Аналогічне положення містить і п.п. 6.8.3 п.6.8 іпотечних договорів від 28.09.2022.

Таким чином, у разі, якщо ринкова вартість предметів іпотеки за результатами оцінки суб`єктом оціночної діяльності і буде перевищувати розмір заборгованості позивача за договорами позики, відповідач буде зобов`язаний відшкодувати перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, позивачем не доведено порушення його прав як іпотекодавця, таке порушення без перевірки доказів під час судового розгляду суд на даній стадії судового процесу встановити неможливо.

Позивач в обґрунтування заяви не додає доказів щодо очевидних ознак порушення його прав як позичальника та іпотекодавця. З матеріалів, поданих позивачем, не слідує однозначного висновку про протиправність дій відповідача як іпотекодержателя.

Крім того, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, наслідком чого є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем в разі невиконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання є правом іпотекодержателя, яке передбачене умовами іпотечних договорів від 28.09.2022 року та ст.37 Закону України «Про іпотеку». Обмеження судом цього права відповідача як іпотекодержатедя шляхом заборони державної реєстрації права власності на предмет іпотеки становило б невиправдане втручання у права відповідача як іпотекодержателя та перешкоджало б реалізації його встановлених законом права на задоволення своїх грошових вимог за рахунок предметів іпотеки. При цьому вимоги іпотекодержателя є значними та залишаються непогашеними після закінчення строку повернення позики.

Спір між позивачем та відповідачем щодо суми цих грошових вимог в даному випадку не має значення, оскільки іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки навіть у разі часткового виконання зобов`язання іпотекодавцем. Доказів виконання основних зобов`язань в повному обсязі позивачем не подано. При цьому позивач як іпотекодавець вправі здійснити погашення в повному обсязі суми основного зобов`язання з метою збереження права власності на предмет іпотеки. Тому факт неврахування відповідачем погашених позивачем 7810 доларів США у період з 21.02.2024 року по 06.10.2026 року та 41 300 дол. США за період з жовтня 2023 року по листопад 2025 року, якщо таке і мало місце, та доказів чого позивачем не подано, не може бути підставою для позбавлення судом відповідача як іпотекодержателя встановленого законом та договором права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд, дійшов висновку про те, що позивачем не подано доказів того, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Також не є обґрунтованим і доведеним аргумент про неможливість (ускладненість) поновлення порушених прав позивача у разі вирішення спору на його користь, оскільки рішення суду про визнання грошового зобов`язання частково припиненим буде підставою для повернення відповідачем як іпотекодержателем суми спірних коштів, однак жодним чином не позбавить відповідача як іпотекодержателя встановленого законом та договором права звернення стягнення на предмет іпотеки та державної реєстрації за особою право власності на нього, оскільки зобов`язання навіть при врахуванні спірних сум залишиться невиконаним в повному обсязі.

Крім того у вимогах відповідача від 09.12.2025 року зазначено про право позивача у разі незгоди із вимогами, звернутися до суду із позовом та пред`явити копію ухвали про відкриття провадження іпотекодержателю.

Таким чином, пред`явлення копії ухвали про відкриття провадження іпотекодержателю буде підставою для зупинення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз поданої позивачем заяви про вжиття заходів забезпечення позову та матеріалів справи свідчить про те, що жодних доказів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат позивачем не представлено. Сам факт пред`явлення позову не може бути автоматичною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Отже, вжиття заходів забезпечення позову не сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача.

Враховуючи наведене, заява про забезпечення позову єнеобґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 149, 150, 151, 153, 353-354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову -відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку ст. 261 ЦПК України.

Суддя: