ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Харків

справа № 953/3937/22

провадження № 22-ц/818/110/26

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Муренченко С.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Н.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова О.Є.,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 травня 2023 року в складі судді Зуб Г.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який під час розгляд справи змінив, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Н.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова О.Є. про визнання недійсними договорів, свідоцтва та визнання права користування квартирою.

Позов з урахуванням змін мотивований тим, що ОСОБА_1 від самого дитинства проживав та був прописаний (зареєстрований) у квартирі АДРЕСА_1 . Разом із ним у квартирі проживали його батьки та брат, а після смерті батька мати ОСОБА_5 і брат ОСОБА_2 . Взаємовідносини із матір`ю і братом з юних років у позивача були напруженими.

Вказував, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від

18 грудня 2003 року його визнано таким, що втратив право користування житлом. На підставі цього рішення суду його знято з реєстрації місця проживання.

27 квітня 2004 року спірну квартиру приватизували ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, що видане Відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради, реєстраційний номер 2А-04-220395.

25 листопада 2004 року Апеляційний суд Харківської області скасував заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2003 року та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. За заявою ОСОБА_5 провадження у справі було припинено.

Вказував, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня

2008 року у справі № 2-712/08/09 відновлено реєстрацію його місця проживання у спірній квартирі та скасовано розпорядження управління комунального майна та приватизації, на підставі якого ОСОБА_2 і ОСОБА_5 видано свідоцтво про приватизацію, а також зобов`язав Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати вказане свідоцтво.

Наприкінці грудня 2021 року позивачу стало відомо, що 13 грудня

2019 року на підставі скасованого свідоцтва про приватизацію ОСОБА_2 і ОСОБА_5 уклали договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, який був посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н.І. за реєстровим номером 1435, згідно з яким сторони визначили частки у праві на квартиру по 1/2 за ОСОБА_2 і ОСОБА_5 відповідно.

13 грудня 2019 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н.І. за реєстровим номером 1436, відповідно до якого ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 належну їй частку у праві власності на спірну квартиру.

28 липня 2020 року ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_3 , договір посвідчений приватним нотаріусом Яновою О.Є. за реєстровим номером 1535. Новий власник зняв позивача з реєстраційного обліку.

Вважав, що приватизація квартири відбулася незаконно, адже незаконно відбулося зняття його з реєстраційного обліку, договір про визначення часток від 13 грудня 2019 року у спірній квартирі укладений на підставі скасованого свідоцтва про приватизацію, а тому всі подальші угоди, а саме: договір дарування від 13 грудня 2019 року та договір купівлі-продажу від 28 липня 2020 року, є недійсними та підлягають скасуванню.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради 27 квітня 2004 року, реєстраційний номер 2А-04-220395; визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим номером 1435; визнати недійсним договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим номером 1436; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яновою О.Є. 28 липня 2020 року за реєстровим номером 1535; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2022 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року

в задоволенні позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим номером 1435; визнано недійсним договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим номером 1436; визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яновою О.Є. 28 липня

2020 року за реєстровим номером 1535; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат; заяву представника ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.05.2023 змінити, зазначивши у мотивувальній частині про відмову в позові через неналежний субєктний склад відповідачів внаслідок незалучення до участі у справі співвласника спірної квартири, набутої на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. 28.07.2020 за реєстровим № 1535; скасувати в порядку ч.3 ст.370 ЦПК України за наслідками розгляду цієї апеляційної скарги постанову Харківського апеляційного суду від 31.10.2023; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 01.08.2003 та про цей факт суд першої інстанції не міг не знати, адже в договорі купівлі-продажу квартири від 28.07.2020 чітко вказано, що купівля квартири здійснюється за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, на підставі вказаного договору спірна квартира набувалася у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вважала, що оскільки визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу має наслідком відсутності підстави набуття спірної квартири у власність, то це прямо й безпосередньо зачіпає також і її право власності, як одного зі співвласників квартири. Посилалася на те, що незалучення до участі у справі особи як співвідповідача одного з належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження необхідно закрити.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 27 квітня 2004 року, реєстраційний номер 2А-04-220395, ОСОБА_5 і ОСОБА_2 стали власниками на праві спільної (сумісної) власності квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво видане згідно

з розпорядженням від 27 квітня 2004 року № 3119 (т. 1, а. с. 13).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня

2008 року у справі № 2-712/08/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України, Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло зобов`язано ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України відновити реєстрацію ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 . Скасовано розпорядження управління комунального майна та приватизації, відповідно до якого ОСОБА_5 і ОСОБА_2 видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житло на АДРЕСА_2 . Зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 (т. 1, а. с.1415).

У справі № 2-712/08/09 суд установив, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2003 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на спірне житлове приміщення, та знято його з реєстрації. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 листопада 2004 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2003 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. 26 січня 2005 року ОСОБА_5 надала до суду заяву про припинення провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2005 року провадження у справі припинено.

З листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 02 грудня 2019 року № 1547/04-08/19 відомо, що згідно з архівними матеріалами реєстрація права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року проведена за ОСОБА_2 і ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 квітня 2004 року Відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний № 2А-04-220395 (т. 1, а. с. 55).

13 грудня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , від імені та

в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, згідно з яким визначено розмір часток в рівних частках, тобто по 1/2 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 кожному. Також вказано, що зазначена квартира належить сторонам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 квітня 2004 року, реєстраційний номер 2А-04-220395, виданого Відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради, згідно з розпорядженням від 27 квітня 2004 року № 3119. Право власності зареєстровано Департаментом реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради 25 листопада 2019 року, номери записів про право власності 34425596, 34425515, реєстраційний номер ОНМ 101, згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 грудня 2019 року, індексні номери витягів 191196162, 191195427 (т. 1, а. с. 22).

13 грудня 2019 року між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якої діяв ОСОБА_6 , і ОСОБА_2 укладено договір дарування частки квартири, за умовами якого дарувальниця ОСОБА_5 безоплатно передає, а обдарований ОСОБА_2 приймає у власність 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відчужуване майно належить дарувальниці на праві приватної власності на підставі свідоцтва від 27 квітня 2004 року № 2А-04-220395 про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням від 27 квітня 2004 року № 3119 та договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності, посвідченого приватним нотаріусом

Шаульською Н.І. 13 грудня 2019 року за реєстровим номером 1435 (т. 1, а. с. 2325).

28 липня 2020 року між ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передає, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж майна за домовленістю сторін вчинено за 782 400,00 грн, що еквівалентно 28 250,00 дол. США.

Відповідно до пункту 2.2 цього договору купівля майна відбувається за грошові кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, за згодою дружини ОСОБА_4 , справжність підпису якої на заяві про це засвідчено 28.07.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим № 1534 (т. 1, а. с. 2629).

Згідно з листом Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 21 грудня 2021 року № 4531/0/50-21 ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання 30 липня 2020 року на підставі заяви нового власника житла про зняття з реєстрації місця проживання від 29 липня 2020 року з відповідними документами (т. 1, а. с. 10-12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (т. 1, а. с. 91).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

ОСОБА_4 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції як особа, яка не брала участі у справі, посилаючись на те, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої цієї статті).

Указана конституційна норма конкретизована законодавцем в статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначних законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення перебуває в залежності від положень процесуального закону.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Статтею 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

У свою чергу, засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Тобто у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Тобто судове рішення, що оскаржується особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи (див: постанови Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 542/401/18 (провадження № 61-15078св19), від 10 вересня 2020 року у справі № 757/66808/19-ц (провадження № 61-10846св20), від 17 червня 2021 року у справі № 626/2547/19 (провадження № 61-18621св20)) та інші.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Положеннями частини першої статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі у справі, посилалася на те, що судове рішення впливає на її права та обов`язки, оскільки заявлені ОСОБА_1 у цій справі вимоги стосувалися визнання недійсним купівлі-продажу квартири укладеним з її чоловіком ОСОБА_3 , права й обов`язки щодо якого належали обом із подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) викладено такі висновки: «Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя».

Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц сформулював правові висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) зазначив, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

У справі, яка переглядається, Харківський апеляційний суд постановою від 31 жовтня 2023 року, зокрема, визнав недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Яновою О.Є. 28 липня

2020 року за реєстровим номером 1535.

Зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 придбав під час перебування із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах.

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20) зробив висновок про те, що право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано у статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Законодавець у зазначеній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного із подружжя на укладення другим із подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України). Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження спільного майна, але не був стороною договору, у разі розгляду справи про визнання договору відчуження (дарування, міни, купівлі-продажу) майна недійсним і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим із подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі.

Предметом позову у цій справі є, зокрема, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28.07.2020, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 як титульний власник спірного майна залучений відповідачем за цим позовом.

Таким чином, враховуючи презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, під час розгляду цієї справи у спірних правовідносинах права ОСОБА_4 захищалися другим із подружжя, а саме відповідачем ОСОБА_3 , який скористався своїм правом на оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року в касаційному порядку.

З огляду на зазначене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не розглядав і не вирішував питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 і, відповідно, в останньої відсутнє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 травня 2025 року у подібній справі № 676/4537/23 (провадження № 61-1620св25), від 09 липня 2025 року у справі № 520/548/18 (провадження № 61-4338св25) та інших.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що права ОСОБА_4 оскаржуваним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 травня 2023 року не вирішувались і не порушуються.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що оскаржуваним рішенням суду питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалося, апеляційне провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України підлягає закриттю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/12 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом установлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Вирішення питання, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першорядним завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю та, відповідно, питання щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не вирішується.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 548/1887/21 та від 04 вересня 2024 року у справі № 461/6178/22.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю та, відповідно, питання щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не вирішується.

Оскільки апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 закрито, то немає підстав для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.362, 367, 368, 381-384, 389 ЦПК України

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шаульська Наталія Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова Оксана Євгенівна про визнання недійсними договорів, свідоцтва та визнання права користування квартирою закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова