№ 2-о/183/283/25
У Х В А Л А

02 березня 2026 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої: судді Сороки О.В.,

за участі секретаря судових засідань Григорьєвої В.С.,

розглянувши у судовому засіданні, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного утримання неповнолітніх дітей, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у якій просить встановити факт самостійного утримання двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Ухвалою судді від 16 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Схожий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21.

Відповідно до ч. 6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Так, Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість від їх повної відмови, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Згідно ч.3 та ч.4 ст.155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Звертаючись до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного утримання спільних з заінтересованою особою ОСОБА_2 малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Метою встановлення вищевказаного факту, крім іншого, заявник визначив отримання права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку із самостійним утриманням дітей.

Однак, встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дітей ОСОБА_2 , а також потребує дослідження й врахування інтересів дітей.

З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дітей та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей.

Згідно ч.4 ст.315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, суд вважає, що під час розгляду заяви про встановлення факту утримання малолітніх дітей, вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження, у зв`язку з чим, у відповідності до вимог ч.4 ст.315 ЦПК України, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно залишити без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 258-261, 293, 294, 315, 353, 355 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного утримання неповнолітніх дітей, - залишити без розгляду.

Роз`яснити заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з моменту її проголошення.

Суддя О.В. Сорока