Справа № 473/4341/25
РІШЕННЯ

іменем України

"18" лютого 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючої судді Булкат М.С.,

за участю секретаря судового засідання Багрін І.А.,

представник позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Веселинівської селищної територіальної громади в особі Веселинівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, Плющ Світлана Володимирівна, про визнання права власності на спадкове майно,

встановив

У серпні 2025 року позивачка ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, зокрема на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант», 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,9998 га, що розташована за адресою: Прибужанівська сільська територіальна громада (раніше - Тімірязевська сільська рада) Вознесенського району Миколаївської області, із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:000:0163.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Веселинове Вознесенського району Миколаївської області у віці 55 років помер ОСОБА_4 , про що 12 серпня 2024 року Веселинівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) склав відповідний актовий запис за № 213 та видав свідоцтво про смерть. Позивачка ОСОБА_2 є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 . Батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Після укладення шлюбу 16.04.1983 позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

06 вересня 2024 року за заявою відповідачки ОСОБА_3 , яка вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ С. В. завела спадкову справу № 46/2024 до майна померлого ОСОБА_4 .

26 вересня 2024 року ОСОБА_2 також звернулась до приватного нотаріуса Плющ С. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Постановою від 23 травня 2025 року приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ С. В. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину.

Свою постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватний нотаріус Плющ С. В. мотивувала відсутністю у спадковій справі всіх необхідних документів, а також тим, що до вирішення судом справи № 472/130/25 видача свідоцтв про право на спадщину нею зупинена.

У зв`язку із цим, позивачка змушена звернутися до суду з позовом.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 08 вересня 2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 22 жовтня 2025 року було закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду.

09 грудня 2025 року надійшов відзив від представника відповідачки ОСОБА_10 . В ньому зазначено про те, що відповідачка позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, при цьому не заперечує права позивачки ОСОБА_2 на спадкування як спадкоємиці другої черги і сама на це спадкове майно не претендує. Спір між сторонами щодо спадкового майна відсутній, оскільки вимоги ОСОБА_3 стосуються лише визнання 1/2 частки автомобіля як спільної сумісної власності, а не спадкування. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину є незаконною та не пов`язана з діями відповідачки. ОСОБА_3 не порушувала, не оспорювала і не заперечувала прав позивачки, тому є неналежним відповідачем, а обраний позивачкою спосіб захисту є неправильним, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

03 грудня 2025 року надійшло клопотання представника позивачки про повернення до стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року повернуто до стадії підготовчого провадження у справі та залучено співвідповідача у справі.

Ухвалою від 17 грудня 2025 року залучено до справи приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ Світлану Володимирівну.

20 січня 2026 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідачки ОСОБА_10 про долучення доказів, а саме долучено копію ухвали Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24.12.2025 про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі № 472/130/25, копію затвердженої судом мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у цій справі.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 28 січня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 не з`явилася проте представник позивачки адвокат Наседкін О.І. з`явився, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Гусаров С. Д. не з`явився, надав заяву про розгляд без його участі.

Співвідповідач Веселинівська селищна територіальна громада в особі Веселинівської селищної ради . не з`явилися, надали заяву про розгляд без їхо участі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, Плющ Світлана Володимирівна, в судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення були повідомлена належним чином, відповідно до ч. ч. 7,8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила.

Суд дійшов наступних висновків.

Про право позивачки. В судовому засіданні було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Веселинове Вознесенського району Миколаївської області у віці 55 років помер ОСОБА_4 . 12 серпня 2024 року Веселинівський відділ ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Мін`юсту (м. Одеса) вніс відповідний актовий запис № 213 та видав свідоцтво про смерть.

Позивачка ОСОБА_2 є рідною сестрою померлого. Їхніми батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Після укладення шлюбу 16 квітня 1983 року позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

6 вересня 2024 року приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ С. В. відкрила спадкову справу № 46/2024 за заявою ОСОБА_3 , яка вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

26 вересня 2024 року ОСОБА_2 також звернулася до того ж нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті брата.

Однак постановою від 23 травня 2025 року приватний нотаріус Плющ С. В. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

З урахуванням положень частин першої та другої статті 1223 ЦК України слід зазначити, що за життя спадкодавцем заповіт не був складений. У зв`язку з відсутністю заповіту право на спадкування виникає у осіб, визначених законом, відповідно до черговості, встановленої статтями 12611265 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З урахуванням викладених норм Цивільного кодексу України та встановлених родинних відносин, позивачка є рідною сестрою померлого, а отже належить до спадкоємців другої черги за законом та має відповідне право на спадкування.

Відповідно до статті 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину.

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, та протягом двох років з дня його припинення або скасування у випадку, якщо смерть фізичної особи зареєстрована пізніше ніж через один місяць з дня смерті такої особи або дня, з якого її оголошено померлою, строки, встановлені статтями статтями 1269, 1270, 1271, 1272, 1273, 1276, 1277, 1283, 1298 ЦК України, обчислюються з дня державної реєстрації смерті особи. При цьому часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця або день, з якого спадкодавця оголошено померлим, незалежно від часу державної реєстрації смерті (абзац перший пункту 20 Прикінцевих положень ЦК України).

Якщо спадкоємець першої черги (діти, чоловік/дружина, батьки) не прийняв спадщину, його частка переходить до інших спадкоємців тієї ж черги або, за їх відсутності, до наступної черги. Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємці першої черги за законом не звертались у встановлений законодавством строк щодо прийняття спадщини. Позивачка ОСОБА_2 є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 , спадкоємицею другої черги.

Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернулась до приватного нотаріуса Плющ С. В. із заявою про прийняття спадщини, відтак прийняла її в розумінні ч. 1 ст. 1268 ЦК України.

Відтак, враховуючи положення ч. 5 ст. 1268 ЦК України, право на спадкове майно у неї виникло з 10.08.2024, тобто з дня смерті ОСОБА_4 та відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину. При цьому відсутність такого свідоцтва не позбавляє його статусу спадкоємця та не скасовує самого факту набуття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, до складу якої входить нерухоме майно або інше майно, що підлягає державній реєстрації, зобов`язаний звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на відповідне майно.

Правові позиції Верховного Суду є усталеними в тому, що отримання свідоцтва про право на спадщину є не лише правом, але й процесуально необхідною дією для належної державної реєстрації прав спадкоємця (наприклад, постанови ВС у справах щодо визнання права власності в порядку спадкування). Верховний Суд неодноразово підкреслював, що факт прийняття спадщини підтверджує перехід майнових прав від моменту відкриття спадщини, однак реалізація цих прав у публічних реєстрах потребує оформлення свідоцтва.

Таким чином, у ОСОБА_2 виникло законне право та одночасно обов`язок отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті її брата ОСОБА_4 . Неможливість реалізувати це право пов`язана з відмовою нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, а також врахувавши приписи статей 1296, 1297, 1298 та 392 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивачка реалізувала своє право на прийняття спадщини, однак була позбавлена можливості оформити належні їй спадкові права.

Правові висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постановах від 26.06.2018 у справі № 344/6591/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 614/193/17, від 30.09.2020 у справі № 755/10474/17, від 21.07.2021 у справі № 556/1231/18, від 23.11.2022 у справі № 543/459/21, від 24.05.2023 у справі № 291/559/21, від 02.12.2024 у справі № 583/2607/21 та інших, є усталеними і свідчать про те, що:

?у справах про спадкування належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за їх відсутності територіальні громади;

?оформлення спадщини у судовому порядку є винятковим способом захисту, який підлягає застосуванню лише у разі наявності перешкод для отримання свідоцтва у нотаріальному порядку;

?відмова нотаріуса у видачі свідоцтва створює цивільно-правовий спір, який повинен вирішуватися судом за правилами позовного провадження (постанови ВС від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19; від 14.12.2023 у справі № 603/377/17; від 25.06.2025 у справі № 306/1808/21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд зобов`язаний враховувати висновки ВС щодо застосування норм права, тому при розгляді справи суд виходить із правових позицій Верховного Суду щодо належного оформлення спадкових прав, порядку зупинення нотаріальних дій та визначення кола відповідачів у спадкових спорах.

Про належного відповідача. У справі за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року в справі № 554/356/21 (провадження № 61-5463св22)).

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 234/17030/18 (провадження № 61-12859св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року в справі № 199/1204/21 (провадження № 61-4074св23)). Відповідно до частини першої статті 1221ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

З урахуванням наведеного, а також правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, суд дійшов висновку, що належним відповідачем у цій справі є ОСОБА_3 06 вересня 2024 року саме за заявою відповідачки ОСОБА_3 , яка вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ С. В. завела спадкову справу № 46/2024 до майна померлого ОСОБА_4 . Заява ОСОБА_3 свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна.

Спадкова справа заводиться нотаріусом на підставі поданої (або такої, що надійшла засобами поштового зв`язку або технічними засобами електронних комунікацій) першою заяви, що свідчить про волевиявлення стосовно спадкового та/або спільного майна (пп.2.1 п. 2 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5).

З огляду на зазначене, Веселинівська селищна територіальна громада в особі Веселинівська селищна рада є неналежним співвідповідачем у справі, оскільки після смерті ОСОБА_4 06 вересня 2024 року саме за заявою відповідачки ОСОБА_3 , яка вважає себе спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Плющ С. В. завела спадкову справу № 46/2024 до майна померлого ОСОБА_4 .

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, орган місцевого самоврядування є належним відповідачем у справах цієї категорії лише у разі відсутності спадкоємців, їх усунення від права на спадкування, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття. Таких фактів суду не було повідомлено.

За наявності інших спадкоємців, що підтверджено фактом відкриття спадкової справи № 46/2024 до майна померлого ОСОБА_4 на підставі заяви ОСОБА_3 , яка свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, саме вона є особою, права та обов`язки якої можуть бути порушені або змінені внаслідок розгляду справи, а тому є належним відповідачем у цьому спорі.

У зв`язку з цим визнання за позивачкою права власності на відповідні об`єкти спадкового майна є законним, обґрунтованим та відповідає принципу ефективного способу захисту, визначеному статтею 16 ЦК України, у спорі про право з відповідачкою ОСОБА_3 .

Щодо переліку майна.

У постанові від 10 травня 2018 року в справі № 497/1870/16-ц (провадження № 61-1831св18) Верховний Суд вказав на безумовний характер прийняття спадщини: тлумачення статті 1268 ЦК України дозволяє стверджувати, що прийняття спадщини має безумовний характер. Це означає, що приймаючи спадщину, спадкоємець не може обумовити правові наслідки цього правочину з настанням певної обставини. Тому спадкоємець не може обумовити прийняття спадщини прийняттям чи неприйняттям спадщини іншими спадкоємцями; не можна прийняти частину спадщини, а від решти відмовитись; так само не допускається прийняття лише спадкових активів з відмовою від пасивів (боргів) спадкодавця.

Позивачка ОСОБА_2 у межах даного позову просить визнати право власності на спадкове майно на: частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант» (, державну реєстрацію якого проведено 28.08.2000, дата запису: 28.11.2005, номер запису: 0000210, адреса місцезнаходження юридичної особи: Україна, 56575, Миколаївська обл., Вознесенський р-н, сел. Тімірязєвка (нині Миролюбівське)), номінальною вартістю 21 002,50 грн, розмір якої становить 50 відсотків статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант»; 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,1 кв. м та житловою площею 35,6 кв. м; земельну ділянку, площею 0,9998 га, що розташована за адресою: Прибужанівська сільська територіальна громада (раніше Тімірязевська сільська рада) Вознесенського району Миколаївської області, із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:000:0163.

Між тим, у документах нотаріуса серед спадкового майна міститься транспортний засіб. Як було зазначено, 20 січня 2026 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідачки ОСОБА_10 про долучення доказів, а саме долучено копію ухвали Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24.12.2025 про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі № 472/130/25, копію затвердженої судом мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у цій справі.

Зі змісту поданої сторонами ухвали про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі вбачається, що вона укладена з метою врегулювання спору щодо правового режиму та подальшої належності автомобіля KIA SORENTO 2011 року випуску, який був придбаний за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , у зв`язку з чим сторони визнали його об`єктом спільної часткової власності в рівних частках. Після смерті ОСОБА_4 його частка у праві власності перейшла до спадкоємиці ОСОБА_2 , унаслідок чого на час укладення угоди співвласниками транспортного засобу є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Сторони погодили, що з метою остаточного врегулювання спірних правовідносин автомобіль переходить у особисту приватну власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 отримує грошову компенсацію вартості належної їй частки у розмірі, еквівалентному 5 500 доларів США, що підтверджується розпискою про отримання коштів. Також сторони визначили, що ухвала суду про затвердження мирової угоди після набрання нею законної сили буде підставою для державної реєстрації права власності на транспортний засіб за ОСОБА_3 .

Умовами мирової угоди сторони підтвердили добровільність її укладення, відсутність порушення прав третіх осіб, усвідомлення правових наслідків її затвердження судом, зокрема закриття провадження у справі та недопустимість повторного звернення до суду з тотожними вимогами, а також погодили, що кожна зі сторін несе понесені нею судові витрати самостійно.

У даному спорі позивачкою визначено предметом спору не право власності на спадкове майно в розумінні спору про право прийняття спадщини, а визнання права власності на певне спадкове майно в судовому порядку.

З огляду на зазначене, на підставі викладених вище обставин, установлених доказів та з огляду на неможливість оформлення позивачкою своїх спадкових прав у нотаріальному порядку дійшов висновку, що судовий захист через визнання права власності на спадкове майно є єдиним ефективним та належним способом захисту прав ОСОБА_2 .

Ураховуючи норми ЦК України та усталені правові позиції Верховного Суду щодо можливості визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог до відповідачки ОСОБА_3 та необхідність їх задоволення у повному обсязі

Таким чином, право власності на об`єкти спадкового майна:

частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант» (, державну реєстрацію якого проведено 28.08.2000, дата запису: 28.11.2005, номер запису: 0000210, адреса місцезнаходження юридичної особи: Україна, 56575, Миколаївська обл., Вознесенський р-н, сел. Тімірязєвка (нині Миролюбівське)), номінальною вартістю 21 002,50 грн, розмір якої становить 50 відсотків статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант»; 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,1 кв. м та житловою площею 35,6 кв. м; земельну ділянку, площею 0,9998 га, що розташована за адресою: Прибужанівська сільська територіальна громада (раніше Тімірязевська сільська рада) Вознесенського району Миколаївської області, із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:000:0163, правомірно перейшло до ОСОБА_2 .

Про розподіл судових витрат.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу про розподіл судових витрат, які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 1 081,31 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Водночас Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічно у своїх постановах (зокрема від 08 грудня 2021 року у справі №454/3919/18 та від 09 лютого 2022 року у справі № 523/3904/19 та інших) Верховний Суд неодноразово висловлювався, що суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу лише у разі наявності клопотання відповідної сторони про зменшення таких витрат. Відсутність такого клопотання відповідно до приписів ч. 5 ст. 137 ЦПК України унеможливлює вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.

Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки до розгляду.

Отже, зважаючи на категорію даної справи, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму послуг, складності справи, ціні позову, а тому, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 3 000 грн.

Також з ОСОБА_3 на користь позивачки слід стягнути 1 018, 31 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 16, 12961298, 392 ЦК України, вимоги статей 4, 5, 12, 81, 263 ЦПК України ЦПК України, суд

ухвалив

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, Плющ Світлана Володимирівна, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на:

-частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант» (, державну реєстрацію якого проведено 28.08.2000, дата запису: 28.11.2005, номер запису: 0000210, адреса місцезнаходження юридичної особи: Україна, 56575, Миколаївська обл., Вознесенський р-н, сел. Тімірязєвка (нині Миролюбівське)), номінальною вартістю 21 002,50 грн, розмір якої становить 50 відсотків статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Адіант»;

-1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,1 кв. м та житловою площею 35,6 кв. м;

-земельну ділянку, площею 0,9998 га, що розташована за адресою: Прибужанівська сільська територіальна громада (раніше - Тімірязевська сільська рада) Вознесенського району Миколаївської області, із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:000:0163.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ,) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) судовий збір у сумі 1 018 гривень 31 копійка та правнича допомога 3 000 гривень.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Веселинівської селищної територіальної громади в особі Веселинівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, Плющ Світлана Володимирівна, про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М. С. Булкат