Житомирський апеляційний суд
Справа №278/197/25 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 56 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Коломієць О.С., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/197/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОБІО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ТОВ «ОБІО» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 недобросовісно набуту середню заробітну плату в розмірі 157 281,49 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 працював в ТОВ «ОБІО» маляром відділу капітального будівництва з 2014 року. Наказом №145/ос від 27.04.22 ОСОБА_1 було увільнено від роботи з 05 квітня 2022 року у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період виконання таких обов`язків. Підставою для увільнення ОСОБА_1 став контракт добровольця ТРО, укладений 05 квітня 2022 року між відповідачем та командиром добровольчого формування Городницької територіальної громади ОСОБА_3 та довідка видана виконкомом Городницької селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області №462 від 21.04.22 про те, що ОСОБА_1 є членом добровольчого формування № НОМЕР_1 Городницької територіальної громади. Враховуючи наказ №145/ос від 27.04.22 з моменту увільнення відповідача і до 15.09.24 останньому нараховувався середній заробіток, здійснювалися відрахування обов`язкових платежів, податків, зборів в порядку і строки, передбачені чинним законодавством України.

Зазначає, що листом №902/08 від 19 вересня 2024 року ТОВ «ОБІО» звернулося до Городницької селищної ради про надання інформації про укладення контракту добровольця ТРО від 05 квітня 2022 року: чи був укладений такий контракт і чи не розірваний, з проханням надання відповідних підтверджуючих завірених копій документів. У відповідь на лист Городницька селищна рада повідомила, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 №92 від 15.09.23 «Про звільнення командирів та розформування добровольчих формувань» (пункт 9 наказу) добровольче формування Городницької селищної ради територіальної громади №1 Новоград-Волинського району Житомирської області розформовано. В телефонному режимі відповідача було повідомлено про наявність інформації про розформування добровольчого формування Городницької селищної ради територіальної громади №1 Новоград-Волинського району Житомирської області з 15.09.23, задано питання про те, чи перебуває він у ТРО і чи виконує функції добровольця та наголошено на необхідності надання письмових пояснень щодо поважності відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 16 вересня 2023 року. У пояснювальній записці ОСОБА_1 від 30.09.24 повідомив, що не знав про розформування добровольчого формування Городницької селищної ради територіальної громади, в якій перебуває добровольцем, та що на дату надання пояснень виконує функції добровольця.

Вказує, що листом від 07.10.24 Городницька селищна рада повідомила, що добровольче формування Городницької селищної ради територіальної громади №1 Новоград-Волинського району Житомирської області розформовано 15.09.23, чи повідомлялося ОСОБА_1 про розформування не відомо, посвідчення добровольця територіальної громади ОСОБА_1 не здавав, жодних робіт та завдань після розформування ДФТГ з 15.09.23 не виконував. Зазначає, що 23 вересня 2024 року відповідач подав заяву на звільнення згідно ст. 38 КЗпП України, з тієї ж дати ОСОБА_1 і до свого звільнення перебував на лікарняних та наказом №384/ос від 07.10.24 був звільнений з ТОВ «ОБІО» та розрахований при звільненні. Вказує, що протягом вересня 2023 року по вересень 2024 року відповідач не виконував жодних функцій добровольця ДФТР, які мав виконувати в робочий час замість виконання своїх посадових обов`язків на ТОВ «ОБІО», не з`явився жодного разу на своє робоче місце на підприємстві і не планував до кінця дії контракту добровольця територіальної оборони з`являтися і приступати до своїх робочих обов`язків, в телефонних розмовах з представниками кадрової служби ТОВ «ОБІО» постійно наголошував на власній зайнятості у ТРО. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2025 року позовні вимоги ТОВ «ОБІО» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОБІО» недобросовісно набуту середню заробітну плату в сумі 157 281,49 грн за період з 16.09.2023 по 07.10.2024. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОБІО» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що відповідно до контракту добровольця територіальної оборони на ОСОБА_1 поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 КЗпП України. Звертає увагу на те, що ні командир добровольчого формування, ні Городницька селищна рада, ні військова частина ІНФОРМАЦІЯ_1 в підпорядкуванні якої перебувало добровольче формування не повідомляли ОСОБА_1 про розформування добровольчого формування, що свідчить про те, що жодного факту недобросовісності ОСОБА_1 не могло бути. Враховуючи вищевикладене просить рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

08 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «ОБІО» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що апелянт приховав наявність розформування добровольчого формування, оскільки у жовтні листопаді 2023 року зброя ОСОБА_1 була здана. Вказує, що апелянт не виконував жодних обов`язків і функцій члена ДФТГ після його розформування, про що свідчить лист Городницької селищної ради №937/08 від 03.10.24. Звертає увагу на те, що після розформування ДФТГ з 16 вересня 2023 року по 15 вересня 2024 року ОСОБА_1 не приходив на своє робоче місце в робочий час. Зазначає, що не здача посвідчення ОСОБА_1 і законодавча неврегульованість цього питання на кінець 2023 року не є свідченням і підставою вважати і доводити те, що ОСОБА_1 не знав про розформування ДФТГ і вважав себе членом ДФТГ, що виконує громадські обов`язки і має отримувати за це середній заробіток. Вказує, що недобросовісності з боку набувача - ОСОБА_1 щодо отримання середньої заробітної плати від роботодавця ТОВ «ОБІО» за період з 16.09.23 по 15.09.24 полягає в наступному: не виконання відповідачем жодних громадських обов`язків як добровольця ТРО; не повідомлення про розформування вже як один календарний рік самого ДФТР; свідоме отримання коштів середнього заробітку зловживаючи правом на їх отримання, розуміючи, що право на їх отримання втрачено, але умисно приховуючи втрату самої підстави для продовження отримання таких коштів; використання посвідчення добровольця територіальної оборони і контракту добровольця територіальної оборони протягом року після фактичного розформування ДФТР, тобто не існуючого ДФТР; вчинення дій/бездіяльності для безпідставного збагачення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 05 квітня 2022 року між командиром добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено контракт добровольця територіальної оборони.

Згідно довідки виконавчого комітету Городницької селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області №462 від 21.04.22 ОСОБА_1 є членом добровольчого формування № НОМЕР_1 Городницької територіальної громади (ДФГТГ) та виконує завдання територіальної оборони відповідно до укладеного контракту від 05 квітня 2022 року. Наведене також підтверджується копією посвідчення добровольця територіальної громади серії НОМЕР_3 .

Відповідно до наказу ТОВ «ОБІО» №145/ос від 27.04.2022 ОСОБА_1 було увільнено від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони.

Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №92 від 15.09.23 «Про звільнення командирів та розформування добровольчих формувань» підтверджується розформування добровольчого формування Городницької селищної територіальної громади №1 Новоград-Волинського району Житомирської області.

Листом №902/08 від 19.09.2024 ТОВ «ОБІО» звернулося до Городницької селищної ради щодо надання інформації про укладення контракту добровольця ТРО від 05 квітня 2022 року із ОСОБА_1 .

Крім того, листом №937/08 від 03.10.24 ТОВ «ОБІО» звернулося до голови Городницької селищної ради щодо надання інформації з приводу повідомлення ОСОБА_1 про розформування добровольчого формування Городницької селищної ради, чи розірваний контракт із ОСОБА_1 і чи дійсно він продовжує виконання завдань і робіт члена добровольчого формування.

З листів Городницької селищної ради №02-15/1092 від 27.09.2024 та №02-15/1131 від 07.10.24 вбачається, що добровольче формування Городницької селищної ради територіальної громади №1 Новоград-Волинського району Житомирської області розформовано 15 вересня 2023 року, членом якого був ОСОБА_1 . Водночас, щодо повідомлення ОСОБА_1 про розформування не відомо, посвідчення добровольця територіальної громади ОСОБА_1 не здавав, жодних робіт та завдань після розформування ДФТГ з 15.09.23 не виконував, після розірвання контракту.

Довідкою ТОВ «ОБІО» №5/08 від 08.01.24 здійснено розрахунок середнього заробітку, нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 за період з 16.09.2023 по 07.10.2024, та становить 157 281,49 грн.

12 грудня 2024 року ТОВ «ОБІО» направило вимогу №1125/08 від 12.12.24 ОСОБА_1 про повернення коштів, яку він отримав 18 грудня 2024 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що розформування добровольчого формування Городницької селищної територіальної громади №1 Новоград-Волинського району Житомирської області відбулось 15.09.2023 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 №92 від 15.09.2023, відтак контракт, укладений із ОСОБА_1 , було припинено 16.09.2023. Відповідачем були здійснені недобросовісні дії по відношенню до ТОВ «ОБІО» шляхом неповідомлення про розформування добровольчого формування та отримання середнього заробітку протягом періоду з моменту вказаного розформування добровольчого формування до отримання ТОВ «ОБІО» належних доказів щодо розформування добровольчого формування. Оскільки відповідач безпідставно отримав від позивача заробітну плату у сумі 157 281,49 грн шляхом недобросовісної поведінки у період з 16.09.2025 до 07.10.2024, вказані кошти підлягають поверненню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Законом України «Про основи національного спротиву» від 16 липня 2021 року та Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1449 від 29 грудня 2021 року.

Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №1702).

Добровольче формування територіальної громади (ДФТГ) - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву»).

За приписами статті 8 ЗУ «Про основи національного спротиву» діяльність ДФТГ здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про основи національного спротиву» порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування ДФТГ визначаються Положенням про ДФТГ, яке затверджується Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Форми контракту добровольця територіальної оборони передбачено, що на добровольця територіальної оборони, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

У справі, що переглядається встановлено, що 05 квітня 2022 року між командиром добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено контракт добровольця територіальної оборони.

Відповідно до наказу ТОВ «ОБІО» №145/ос від 27.04.2022 ОСОБА_1 було увільнено від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони з 05 квітня 2022 року.

Відтак, на ОСОБА_1 поширювалася дія ч. 1 ст. 119 КЗпП України та за ним зберігалося місце роботи (посади) і середній заробіток.

Відповідно до п. 23 Положення про добровольчі формування територіальних громад (у редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) підставами припинення контракту добровольця територіальної оборони є розформування добровольчого формування.

Контракт з добровольцем територіальної оборони, який призначений на посаду командира добровольчого формування, припиняється за наказом Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил. Командир військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил може подати Командувачу Сил територіальної оборони Збройних Сил пропозицію про припинення такого контракту із зазначенням відповідних підстав.

У разі порушення добровольцем територіальної оборони умов контракту або присяги командир добровольчого формування припиняє контракт добровольця територіальної оборони. Підставою для припинення контракту також є вмотивоване звернення сільського, селищного, міського голови або командира відповідної військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил. Контракт добровольця територіальної оборони вважається припиненим з моменту ухвалення відповідного рішення командиром добровольчого формування. Про прийняте рішення щодо припинення контракту добровольця територіальної оборони командир добровольчого формування повідомляє такій особі в одноденний строк.

У разі подання членом добровольчого формування письмової заяви з вимогою щодо розірвання укладеного ним контракту його повноваження припиняються з моменту прийняття рішення командиром добровольчого формування на підставі поданої заяви. Про надходження такої заяви командир добровольчого формування невідкладно інформує командира військової частини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно п. 12 Положення про добровольчі формування територіальних громад (у редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для розформування добровольчого формування є рішення Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил про розформування добровольчого формування.

У разі прийняття рішення про розформування добровольчого формування контракти із добровольцями територіальної оборони вважаються припиненими з моменту прийняття такого рішення. При цьому всі отримані ними для виконання завдань добровольчого формування засоби матеріально-технічного забезпечення повинні бути повернуті органам місцевого самоврядування. Здавання стрілецької зброї, інших видів озброєння та боєприпасів до них відбувається згідно із статутами Збройних Сил, а також Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України».

Про прийняте рішення щодо розформування добровольчого формування Командувач Сил територіальної оборони Збройних Сил в одноденний строк повідомляє командиру добровольчого формування, а також командиру військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил.

Встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 №92 від 15.09.23 «Про звільнення командирів та розформування добровольчих формувань» розформовано добровольче формування Городницької селищної територіальної громади №1 Новоград-Волинського району Житомирської області.

Таким чином, контракт ОСОБА_1 добровольця територіальної оборони вважається розірваним 15 вересня 2023 року.

Відповідно до довідки ТОВ «ОБІО» №5/08 від 08.01.24 ОСОБА_1 в період з 16.09.2023 по 07.10.2024 було виплачено 157 281,49 грн середнього заробітку.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 (провадження №61-434 св 20), від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21 (провадження №61-1022 св 22) та від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 (провадження №61-18405 св 23).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15 зазначила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність розрахунків, за якими проведено виплати, а також добросовісність набувача презюмуються, тому тягар доказування рахункової помилки та недобросовісності набувача покладено на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), інших постановах Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі №173/166/17, від 25 квітня 2018 року у справі №524/2029/17, від 20 червня 2018 року у справі №501/2500/15 від 26 червня 2018 року у справі №174/404/16-ц.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Принцип добросовісності це загально-правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).

У даній справі встановлено, що контракт ОСОБА_1 добровольця територіальної оборони є розірваним 15 вересня 2023 року.

Проте, в період з 16.09.2023 по 07.10.2024 ОСОБА_1 нараховувався та виплачувався середній заробіток в сумі 157 281,49 грн.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 у період з 16.09.2023 по 07.10.2024 виконував обов`язки члена ДФГТТ.

Також, ОСОБА_1 не надав доказів того, що він був залучений до виконання завдань територіальної оборони в його робочі дні в період з 16.09.2023 по 07.10.2024.

За таких обставин відповідач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно у вигляді виплачего заробітку позивачеві відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідач збагатився за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Та обставина, що на рахунок відповідача перераховувалися позивачем кошти без відповідної правової підстави нічим не спростовується.

Колегія суддів зазначає, що рахункової помилки з боку позивача не було.

Натомість відповідач саме внаслідок неправомірних дій, які полягали у неповідомленні позивача про те, що з ним контракт добровольця територіальної оборони розірваний, і не приступив до роботи на підприємстві, продовжував безпідставно отримувати середній заробіток, тобто безпідставно збагатився в результаті невигідних наслідків для підприємства, яке за рахунок інших працівників виплачувало відповідачеві середній заробіток з 16 вересня 2023 року по 07 жовтня 2024 року.

Таким чином кошти в сумі 157 281,49 грн є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню позивачеві.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений про розформування добровольчого формування не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 не надав доказів того, що він був залучений до виконання завдань територіальної оборони в період з 16.09.2023 по 07.10.2024 на виконання п.1 укладеного контракту.

Відтак, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 13 лютого 2026 року.

Головуючий Павицька Т. М.

Судді Коломієць О. С.

Шевчук А. М.