ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 766/2666/22

провадження № 61-5951св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Бездрабко В. О., Базіль Л. В., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року Акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що між банком та ОСОБА_1 21 вересня 2007 року укладено кредитний договір HEСFGK00002015, відповідно до якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 73 950,00 дол. США на термін до 21 вересня 2027 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором. ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 24 грудня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 196 886,50 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом 66 672,89 дол. США., заборгованості за відсотками за користування кредитом 60 965,38 дол. США, заборгованість за комісії за користування кредитом 9 751,28 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 59 496,95 дол. США. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 138 191,93 дол. США та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 липня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HEСFGK00002015 від 21 вересня 2007 року, яка станом на 24 грудня 2021 року складає 138 191,93 дол. США, що за курсом 27,27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 грудня 2021 року становить 3 768 493,93 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 56 527,41 грн.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог позивача щодо неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та наявності заборгованості за договором, яка підлягає стягненню у заявленому банком розмірі.

Ухвалою суду від 06 листопада 2024року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 22 липня 2024року залишено без задоволення.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , задоволено.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що в 2010 році банк скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 05 серпня 2020 року задоволено. Тим самим кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Змінивши спосіб захисту порушеного права, АТ КБ«ПриватБанк» у лютому 2022 року звернулося до суду з позовом у цій справі, пред`явивши вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 138 191,93 дол. США, тобто з пропуском позовної давності, про застусовання якої заявлено представником ОСОБА_1 - адвокатом Резуненком Д. С.

Додатковою постановою Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 15 000,00 грн.

Апеляційний суд враховав, що постановою Херсонського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року апеляційна скарга ОСОБА_1 о. задоволена, а заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 липня 2024 року скасовано, з прийняттям у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, то в порядку перерозподілу судових витрат стягненню з банку на користь відповідача підлягає сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Херсонського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року. У касаційній скарзі також просив зупинити виконання додаткової постанови Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 332/1142/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 756/2028/16-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 279/8730/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема судами не досліджено зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник зазначає про те, що апеляційним судом не взято до уваги те, що предмет іпотеки, на який звернуто стягнення рішенням Комсомольського міського суду м. Херсона від 05 серпня 2010 року № 2-3489 не було реалізовано з незалежних від банку причин. ОСОБА_1 погашав кредитну заборгованість до 30 вересня 2015 року.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 жовтня2021 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, (справа № 667/9278/15-ц) у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання порушеним права позивача, як споживача фінансових послуг банку, визнання недійсним кредитного договору від 21 вересня 2007 року № HECFGK00002015 відмовлено.

Крім того, 18 грудня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, позовна давність спливла 18 грудня 2021 року.

12 березня 2020 року на території України було введено карантин, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вважає, що наявність спору про визнання кредитного договору недійсним, вчинення виконавчого напису, є поважними причинами пропуску позовної давності.

Вважає, що апеляційний суд не врахував, що 16 липня 2021 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні», яким внесено зміни до Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких банк вже не може самостійно реалізувати предмет іпотеки та виконати рішення 2010 року.

У вересні 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Резуненко Д. С., надійшов через систему «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому заявник, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - залишити без змін, оскільки вона є законною.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2025 року касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

У визначений в ухвалі строк заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 766/2666/22 із Херсонського міського суду Херсонської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання додаткової постанови Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року.

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 766/2666/22.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 вересня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HEСFGK00002015, за умовами якого банк зобов`язався передати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 21 вересня 2007 року до 21 вересня 2027 року включно у вигляді непоновленої кредитної лінії у розмірі 73 950,00 дол. США на наступні цілі: придбання житла у розмірі 59 000,00 дол. США, а також у розмірі 14 450,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 741,00 дол. США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

У разі порушення термінів оплати (зокрема оплата заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення, термін оплати на 120 календарних днів (пункт 7.1).

При порушенні позичальником зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитом чи винагороди, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу (пункт 4.1).

За положеннями пункту 2.2.7 договору, впродовж строку дії кредитного договору позичальник зобов`язаний укладати договори страхування нерухомого іпотечного майна та особистого страхування, оплачувати страхові внески. У випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з банком договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту.

Згідно абзацу 3 пункту 2.3.3, у випадках затримання сплати частини кредиту та /або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %; несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту; іншого істотного порушення умов договору, позичальник має повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду. Відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення умов договору, вимога банку втрачає чинність.

За пунктом 2.3.7 банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктом 7.1 (тобто, до закінчення строку дії договору). У тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених пунктом 2.3.3 (а.с. 10-11).

24 вересня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 200-203).

Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості за кредитним договором від 21 вересня 2007року № HEСFGK00002015, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 становить 196 886,50 дол. США, з яких заявлено до стягнення 138 191,93 дол. США, у тому числі заборгованість за кредитом - 66 672,89 дол. США; проценти - 60 965,38 дол. США; комісія - 9 751,28 дол. США; пеня (за період з 31 жовтня 2015 року до 24 квітня 2016 року) - 802,38 дол. США (а. с. 5-8).

Цей розрахунок свідчить, що останній платіж на погашення заборгованості за договором здійснений боржником 30 вересня 2015 року.

18 грудня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. видала виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , та належать на праві власності ОСОБА_1 о. Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 24 вересня 2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л. В., передане в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк».

За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі: заборгованість за кредитом - 66 672,89 дол. США; заборгованість за відсотками - 30 073,08 дол. США; комісія - 5 229,28 дол. США; пеня - 28 200,34 дол. США, що всього становить 130 175,59 дол. США, що за курсом Національного банку України на 01 листопада 2018 року складає еквівалент 3 660 385,55 грн (а. с. 111).

На підтвердження повідомлення боржника про наявну заборгованість банк надав нотаріусу письмову вимогу від 05 листопада 2018 року про усунення порушень за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № HEСFGK00002015, в якій заявив вимогу про дострокове погашення заборгованості.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 05 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 2-3489/10).

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 вересня 2007року № НЕСFGК00002015 в розмірі 61 229,88 дол. США, що в еквіваленті складає 468 227,15 грн (обрахованої станом на 21 травня 2010 року) звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом продажу банком вказаного предмета іпотеки з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселено ОСОБА_1 , який зареєстрований і проживає у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі по справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Херсон.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір у розмірі 1 700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором по суті є обґрунтованим.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» пропустило позовну давність, однак клопотання про поновлення такої не заявило.

Заперечуючи проти позову, представником ОСОБА_1 - адвокатом Резуненком Д. С. подано до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності. У вказаній заяві представник відповідача просив суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог (том 1, а. с. 76).

Також у січні 2025 року після залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій просив застосувати позовну давність відносно до вимог позивача та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову (том 1, а. с. 110 на звороті).

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції вірно застосував положення закону про позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див.: постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки».

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається впливу» позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність і всі правила щодо початку її перебігу, зупинення, переривання, наслідків спливу тощо. За змістом частини першої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності пов`язане з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування іпотеки. Переривання позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Тому вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням (основна) і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки (додаткова) є різними. Застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою закон не передбачає.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 у справі № 57/314-6/526-2012.

Отже, при визначенні початку перебігу позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

Апеляційний суд, встановив, що банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового погашення боргу за кредитом, пред`явивши у 2010 році позов до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, чим змінив строк виконання основного зобов`язання з 21 вересня 2027 року на 21 травня 2010 року, то з цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника боргу, нарахованого до 21 травня 2010 року. Банк звернувся у цій справі 09 лютого 2022 року, тобто поза межами позовної давності, який закінчився 21 травня 2013 року.

Отже, встановивши, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості є обґрунтованими, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що цей позов поданий із пропуском позовної давності, відтак, обґрунтовано відмовив у їх задоволенні з цих підстав, про застосування якого було заявлено відповідачем у справі у заяві про перегляд заочного рішення (т. 1 а. с. 74-79) та в апеляційній скарзі ( т. 1 а. с. 106-110). Наведені позивачем доводи пропуску позовної давності не підтверджують існування об`єктивних непереборних труднощів для своєчасного звернення до суду саме з цим позовом.

Доводи у касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» про те, що новий відлік перебігу позовної давності почався після ухвалення рішення від 21 жовтня 2021 року у справі № 667/9278/15-ц про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, є необґрунтованими, оскільки такі обставини не впливають на перебіг позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням. Тривалий розгляд спорів за участю сторін, не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше та захистити своє порушене право.

Доводи касаційної скарги про те, що вчинення виконавчого напису є поважною причиною пропуску позовної давності, Верховний Суд відхиляє.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) дійшов висновку про те, що початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання. Вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме, не перериває та не зупиняє її перебіг. Визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності. Визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності до заявлених у цій справі вимог.

З огляду на зміну строку основного зобов`язання кредитором та подання позову після спливу позовної давності доводи касаційної скарги про те, що визначені статтею 257 ЦК України строки продовжуються на строк дії карантину, відхиляються. Як вже встановлено, позовна давність спливла 21 травня 2013 року, тобто до введення на території України карантину, тому посилання на це в касаційній скарзі не є релевантним.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо подання позову без спливу позовної давності зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Посилання заявника на загальні висновки у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 332/1142/16-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 756/2028/16-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 279/8730/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови Херсонського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, відтак додаткова постанова Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року також підлягає залишенню без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судом апеляційної інстанції обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суд ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови та додаткової апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року та додаткову постанову Херсонського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник