РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2026 р.Справа № 390/1772/25
Провадження № 2/390/907/25

Кропивницький районний суд Кіровоградської області у складі головуючої судді Підгірської Г.О., розглянувши порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з літа 2006 року позивачка зі своєю сім`єю проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та користується земельною ділянкою, призначеною для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,15 га за цією ж адресою.

Однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 . За час спільного проживання у них народилися діти:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час спільне проживання припинено, діти проживають з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Маючи намір вирішити питання щодо подіту майна подружжя ОСОБА_1 звернулася на консультацію до адвоката, враховуючи той факт, що в неї відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку, і отримала Інформацію з ДРРП на нерухоме майно. З даної довідки позивачка дізналась, що нерухоме майно на праві власності належить матері її чоловіка (відповідачці у справі) ОСОБА_2 .

Житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, під номером АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили влітку 2006 року, але питанням оформлення права власності на вищезазначене нерухоме майно займався чоловік позивачки і про те, що право власності оформлено на ОСОБА_2 , позивачці до теперішнього часу не було відомо.

Крім того, позивачці стало відомо, що земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,15 га, кадастровий номер :51:019:0001 за адресою: АДРЕСА_1 , також приватизовано ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 ніколи у вищезазначеному житловому будинку не проживала, земельною ділянкою не користувалась.

Позивачка протягом майже вісімнадцяти років проживає в спірному будинку, але лише зараз дізналась, що право власності зареєстроване на іншу особу, тому змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

На сьогоднішній день ОСОБА_1 продовжує з дітьми проживати в цьому будинку з жовтня 2007 року зареєстрована в ньому. За ці вісімнадцять років відповідачка не зверталася з позовом про її виселення з будинку, тобто позивачка добросовісно та відкрито володіє цим майном протягом вісімнадцяти років, підтримує будинок в належному стані, наразі здійснює добудову та ремонт мансардного приміщення, добросовісно оплачує комунальні послуги, обробляє земельну ділянку.

18.09.2025 ухвалою суду відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання;

11.12.2025 закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті.

Позивачка і її представниця у судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлені належним чином. В заяві від 15.01.2026 (а.с. 63) представниця позивачки просила провести розгляд справи без участі сторони позивача, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачка в судові засідання також не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за її відсутності, відзиву не подала. До суду повернулися конверти з відміткою про невручення «адресат відсутній».

Справу по суті було розглянуто 19.02.2026.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 10-11), будинок, господарські споруди і земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 2224 від 23.06.2006. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію переліченого нерухомого мана 07.08.2006.

Згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 23.06.2006 (а.с.49), ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за номером АДРЕСА_1 . Вказаний вище житловий будинок саманний, обкладений цеглою, загальною площею - 41,0 кв.м; житловою площею - 27,9 кв. м, зазначений на плані під літ. «Аа», має наступні будівлі і споруди: літню кухню-сарай Б, огорожу N-N1, водопровід +, прибудову б.

Довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с. 7) підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 31.10.2007 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 24.09.2020 № 1225, виданої виконкомом Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (а.с. 8), станом на 24.09.2020 її сім`я складалася з 4 (чотирьох) осіб:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

Син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження

№ 12-291гс18, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21, від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23.

У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017, від 04 квітня 2024 року у справі № 404/4939/22, від 29 травня 2025 року у справі № 127/38548/23, Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини

з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі

№ 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Проживання невістки з внуками у хаті колишньої свекрухи не відповідає умовам набувальної давності, оскільки таке користування житлом очевидно відбувається з відома та згоди власника і ґрунтується на сімейних відносинах, а не на самостійному володінні майном як своїм. У цьому випадку відсутні ключові ознаки набувальної давності добросовісне заволодіння без правової підстави та намір володіти річчю як власник, адже невістка фактично користується житлом як колишній член сім`ї ОСОБА_2 разом з онуками останньої.

На підставі наведеного, зважаючи на обізнаність позивачки про те, що спірна нерухомість належить ОСОБА_2 (колишній свекрусі) на праві привітної власності, а позивачка володіє майном за волею власника, суд приходить до висновку про відсутність умов, визначених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Керуючись статтями 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, статтями 2, 15, 16, 328, 344 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Г.О. Підгірська