УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 рокуСправа № 495/1005/26
Номер провадження 4-с/495/11/2026

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Мишка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Федорової Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву скаржника ОСОБА_1 про забезпечення позову по скарзі ОСОБА_1 на дії/бездіяльність приватного виконавця Парфьонова Георгія Володимировича, -

В с т а н о в и в:

10.02.2026 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшли матеріали скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність приватного виконавця Парфьонова Георгія Володимировича.

16.02.2026 скаржник ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову. За змістом поданої заяви просить суд вжити заходи по забезпеченню позову шляхом зняття арешту з банківських рахунків ОСОБА_1 , накладений у межах виконавчого провадження № 68411754, до набрання законної сили рішенням суду у справі № 495/1005/26.

Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст.6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Суд встановив, що заявник ОСОБА_1 просить забезпечити позов шляхом зняття арешту з банківських рахунків (карток), накладеного у межах виконавчого провадження №68411754.

Заявлені вимоги фактично спрямовані на скасування заходів примусового виконання рішення, застосованих у межах виконавчого провадження, що виходить за межі інституту забезпечення позову.

Крім того, питання накладення та зняття арешту з коштів боржника вирішуються виключно в порядку виконавчого провадження. Відповідні постанови та дії державного чи приватного виконавця можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця.

Умови та порядок примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає обов`язок суду розглянути у десятиденний строк скарги на рішення, дії або бездіяльність державного чи приватного виконавця (ст.447-451 ЦПК України).

Питання забезпечення позову врегульовані ст.ст.149-150 ЦПК України, які містять положення щодо підстав, способів і порядку вжиття заходів забезпечення позову. Зокрема, згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Водночас, ні Глава VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», ні інші положення ЦПК України не містять правової норми, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст.149,150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного чи приватного виконавця шляхом зупинення реалізації описаного та арештованого майна чи зупинення стягнення на підставі виконавчого документу чи зняття арештів з банківських рахунків.

Таким чином, розглядаючи скаргу на дії державного чи приватного виконавця у порядку ст.447,450,451 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання щодо вжиття заходів «забезпечення скарги» шляхом зняття арешту з банківських рахунків, адже за приписами ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Аналогічні роз`яснення містить п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», згідно якого при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Такі висновки відповідають правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 29 жовтня 2018 року у справі № 766/10773/18-ц, де залишаючи без змін постанову апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення скарги, суд вказав, що у ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому ст.ст.149,150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця шляхом зупинення реалізації майна, а тому суд не наділений такими повноваженнями, а вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Касаційного цивільного суду від 12 листопада 2018 року у справі № 161/10648/18.

На підставі викладеного,суд вважає, що вимога ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зняття арешту з банківських рахунків ОСОБА_1 , накладений у межах виконавчого провадження № 68411754 по скарзі не підлягає задоволенню, оскільки цивільний процесуальний закон не передбачає можливості вжиття таких заходів при розгляді скарги на дії виконавця.

Керуючись ст.ст.18,149-150,353 ЦПК України,Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Заяву скаржника ОСОБА_1 про забезпечення позову по скарзі ОСОБА_1 на дії/бездіяльність приватного виконавця Парфьонова Георгія Володимировича залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення, до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 16.02.2026 року.

Суддя Віталій МИШКО