ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2105/26 Справа № 214/2121/24 Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/2121/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу заявниці ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Прохоров Олександр Олександрович, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2025 року, яке ухвалене суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 березня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зазначивши заінтересованою особою ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що, в період з березня 2018 року по 17.07.2023 року, ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з громадянином ОСОБА_3 .

Увесь вказаний період часи вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , мали спільний бюджет, вели спільне господарство, відпочивали, подорожували, святкували значні для їх сім`ї події.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Смерть ОСОБА_3 настала внаслідок вкрай непрофесійних дій та бездіяльності медичних працівників Комунального підприємства «Криворізька міська лікарня №11», у зв`язку з чим 15.08.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Криворізької південної окружної прокуратури з заявою, в якій просила притягнути винних у смерті ОСОБА_3 медичних працівників до кримінальної відповідальності, мала намір, як потерпіла особа, підтримувати обвинувачення.

Однак, слідчий СВ ВП №7 КРУП Шпак С. відмовилась визнати її потерпілою у відкритому за фактом смерті ОСОБА_3 кримінальному провадженні, посилаючись на те, що потерпілим визнається особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї.

Відмова слідчого була оскаржена заявницею, однак слідчий суддя Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовив їй у задоволенні скарги у зв`язку з тим що, доданий до скарги акт підтвердження сумісного проживання від 26.10.2023 року не наділяє ОСОБА_1. статусом близького родича або членом сім`ї ОСОБА_3 , оскільки встановлення такого факту, що має юридичне значення - здійснюється виключно у судовому порядку.

З огляду на вищезазначене, виникла необхідність встановити факт її проживання з померлим ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовлено.

В апеляційній скарзі заявниця ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Прохоров О.О., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильну оцінку доказівв.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявницею було подано клопотання про виклик свідків і цим нею було виконано свй процесуальний обов?язок щодо надання доказів. Суд не повідомив заявницю про те, що судові повістки про виклик свідків повернуто без вручення адресатам та формально послався на подання заявницею заяви про розгляд справи за її відсутністю. Вважає, що заява про розгляд справи за відсутності заявниці не звільняє суд від обов?язку повідомити сторону про перешкоди у збиранні доказів у справі, які виникли у процесі розгляду. Зазначає, що представник заявниці повідомив їй, що 14 березня 2025 року засідання не відбулося та явку свідків слід забезпечити на 17 квітня 2025 року. 17 квітня 2025 року заявниця прибула зі свідками у судове засідання, проте їй повідомили, що рішення у справі ухвалено 14 березня 2025 року.

Судом надано неправильну оцінку Акту від 26 жовтня 2023 року та безпілставно не враховано його, як належний та достатній доказ, адже, цей Акт містить всю інформацію щодо предмета доказування.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, заявницю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Прохорова О.О., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Акту підтвердження сумісного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 від 26.10.2023 року, підписаного ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підписи яких засвідчено представником ОСББ «Гірницький-22», ОСОБА_1 є цивільною дружиною померлого ОСОБА_3 , останні проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2018 року, мали спільне господарство, взаємні права та обов`язки. Шлюб з померлим вони не реєстрували, оскільки ОСОБА_3 так вирішив на початку спільного життя у 2011 році. Про їх відносини з померлим ОСОБА_3 свідчать неодноразові випадки з ремонтом побуту, які торкались і сусідів. Факт їхнього проживання, як подружжя, та ведення суспільного господарства можуть підтвердити свідки, які проживають по сусідству: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.7).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Відповідно до постанови від 21.10.2023 року, слідчим СВ ВП №7 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області Шпак С.І. відмовлено ОСОБА_1 у визнанні її потерпілою по кримінальному провадженні внесеного в ЄРДР №000085 від 15.08.2023 року. (а.с.10-10 зворот).

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.11.2023 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову про відмову у визнанні потерпілим та зобов`язання видати пам`ятку потерпілій (а.с.11-11 зворот).

Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду заявницею не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, як чоловіка та жінки, зокрема, що вони мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна, предметів побуту, його спільного користування, брали спільну участь в утриманні житла, розподіленні між собою прав та обов`язків, тобто, відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин.

Колегія суддів погодується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 315 ЦПК Українисуд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За частиною 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 1ст. 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву,відсутність запису в актах цивільного стану тощо) ;чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Судувід 18 січня 2024року усправі №560/17953/21(провадження № 11-150апп23).

Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей пропорядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Про необхідність встановлення зазначених вище обставин як обов`язкової умови для визнання осіб членами сім`ї зазначено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц (провадження № 61-10270ск18), від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18) та від 5 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18).

При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. ст. 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти спільної присутності їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між особами є усталені відносини, притаманні сім`ї.

Наведене узгоджуються з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 12.12.2019 року у справі №466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11.12.2019 року у справі №712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24.01.2020 року у справі №490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08.12.2021 року у справі №531/295/19 (№61-3071св21), та інших.

Разом з тим, обставин, які б засвідчили про реальність сімейних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , пов`язаність їх спільним побутом, наявність у них взаємних прав та обов`язків, судом встановлено не було.

При цьому, у матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про наявність обов`язкових умов для встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

При цьому, Акту підтвердження сумісного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 від 26.10.2023 року, підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не може беззаперечно свідчити про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 саме однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, та не можуть бути підставою для встановлення такого факту у судовому порядку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що не може бути підтверджений такий факт і показами свідків, за умови відсутності інших належних та допустимих доказів, у зв?язку з чим колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо незабезпечення судом виклику та допиту свідків у справі.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заявниці ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Прохоров Олександр Олександрович, - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: