КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/2704/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/8955/23

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лакуста Олексія Івановича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В. П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 140 653,60 грн, із яких: 117453,60 грн - майнова шкода; 20 000,00 грн - моральна шкода, 3200,00 - витрати на проведення експертного товарознавчого дослідження; 30 000,00 - витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь 106 915,20 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 04 квітня 2017 року на перехресті вул. Липківської - вул. Стадіонної в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Toyota RAV4», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням позивача, що належить останньому на праві власності, та мотоциклом «Yamaha» державний номер НОМЕР_2 , під керуванням відповідача. Внаслідок ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій мотоцикла ОСОБА_2 та його пасажир ОСОБА_3 отримали тяжкі тілесні пошкодження.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 вважає, що саме відповідач, як особа чия вина доведена вироком суду, повинен повністю відшкодувати збитки спричинені йому внаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд на час розгляду справи не встановлена ступінь вини кожного з учасників ДТП, а кримінальне провадження в рамках якого позивачу ОСОБА_1 було вручено підозру за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України перебуває на розгляді Солом`янського районного суду м. Києва та кінцеве рішення у справі не прийнято.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 15 вересня 2025 року представник позивача - адвокат Лакуст О. І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача на свою користь 140 653,60 грн, із яких: 117453,60 грн - майнова шкода; 20 000,00 грн - моральна шкода, 3200,00 - витрати на проведення експертного товарознавчого дослідження; 30 000,00 - витрати на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій. При цьому, вимоги про стягнення 106 915,20 грн інфляційних втрат в апеляційній скарзі не заявляв. Разом із тим, подав заяву про виправлення описки, в якій уточнив вимоги апеляційної скарги та додатково просив стягнути інфляційні втрати у заявленому в суді першої інстанції розмірі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що рішення, яке буде ухвалене в рамках кримінального провадження у справі № 760/20338/29 за обвинуваченням ОСОБА_1 буде мати доказове значення лише з питання, чи мало місце ДТП, та чи було воно вчинене за участю останнього. Жодного іншого доказового значення в рамках вирішення цієї справи, судове рішення у справі № 760/20338/29 в силу положень статті 82 ЦПК України мати не може.

Крім того, в рамках кримінального провадження встановлюється наявність чи відсутність вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, що не є тотожним поняттям до вини у спричиненні ДТП.

У постанові від 16.08.2019 року в справі № 927/120/1830 Верховний Суд виснував, що головною умовою для покладення на особу цивільно-правової відповідальності у вигляді зобов`язання відшкодувати заподіяну шкоду є наявність повного складу цивільного правопорушення. Не підтвердження вини будь-яким судовим рішенням, прийнятим відповідно до норм КУпАП чи іншим доказом; не підтвердження протиправної поведінки; не підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між також поведінкою та шкодою - свідчить про відсутність правових підстав для покладення на особу відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки в цій справі вина відповідача не спростована, останній не пред`явив зустрічний позовом про відшкодування заподіяної йому внаслідок ДТП шкоди, обставин непереборної сили або умислу потерпілого не встановлено, протиправна поведінка позивача не підтверджена, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно послався на статтю 1188 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував висновки Київського апеляційного суду, викладені в цій справі у постанові від 18 лютого 2025 року щодо наявності підстав для розгляду спору.

Крім того, представник відповідача не мав належних повноважень на представлення інтересів останнього в суді.

19 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Забродіної В.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, за яким представник не погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Лакуста О.І., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Костюк Д.В. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 04 квітня 2017 року на перехресті вул. Липківської - вул. Стадіонної у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Tоyota RAV -4» державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та мотоциклом «Yamaha» державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій мотоцикла ОСОБА_2 та його пасажир ОСОБА_3 отримали тяжкі тілесні пошкодження.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2024 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєні злочину передбаченого частиною другою статті 286 КК України, а саме в тому що останній порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 підпункт «б» та 12.4 ПДР України, що стало в причинному зв`язку скоєння вказаної вище ДТП та як наслідок отримання пасажиром мотоцикла «Yamaha» державний номер НОМЕР_2 тяжких тілесних пошкоджень .

Також у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження (ЄРДР 0000200) від 5.04.2017 року в рамках якого позивачу ОСОБА_1 було вручено підозру за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, а саме в тому що останній 4 квітня 2017 року на перехресті вул. Липківської - вул. Стадіонної в м. Києві керуючи автомобілем «Tоyota RAV -4» державний номер НОМЕР_1 не дотримався вимог п.п. 1.3; 1.5; 2.3; 16.6 ПДР України та проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, повертаючи ліворуч на зелений дозволяючий сигнал світлофора не дав дорогу мотоциклу «Yamaha» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 який рухався в зустрічному напрямку прямо та мав перевагу для руху, внаслідок чого на перехресті вул. Липківського - Стадіонна, створивши своїми діями перешкоду для руху мотоциклу «Yamaha» державний номер НОМЕР_2 здійснив з ним зіткнення, внаслідок чого тяжкі тілесні пошкодження були отримані водієм мотоцикла ОСОБА_2 та його пасажиром.

Кінцеве рішення на даний час по даній справі не прийнято.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій статті 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, спір про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 441/756/18.

Тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10.11.2024 року ОСОБА_2 визнано винним в скоєні злочину передбаченого частиною другою статті 286 КК України, а саме що останній порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 підпункт «б» та 12.4 ПДР України, що стало в причинному зв`язку скоєння вказаної вище ДТП.

З огляду те, що вина відповідача доведена вироком суду, колегія суддів вважає, що останній повинен відшкодувати завдану позивачу внаслідок ДТП матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до висновок спеціаліста №1-13/09 від 13 вересня 2018 року, матеріальний збиток завданий власникові транспортного засобу «Tayota RAV -4» державний номер НОМЕР_1 складає 142 745, 22 грн. Вартість експертного дослідження становить 3200,00 грн.

У свою чергу, витрати позивача на ремонтно - відновлювальні роботи склали 117 453,60 грн, що підтверджується актом виконаних робіт №161 від 31.10.2018 року.

Жодних доказів, які б спростовували встановлені обставини, відповідачем суду не надано.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесена позивачем майнова шкода в розмірі 117 453,60 грн.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що 10 000,00 грн є достатнім розміром виходячи із засад розумності і справедливості, враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань та переживань, їх тривалість, ступінь вини відповідача, який завдав моральної шкоди.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, то колегія суддів звертає увагу, що джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання;

Оскільки до моменту ухвалення рішення відповідач не має перед позивачем грошових зобов`язань, то позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 117 453,60 грн майнової шкоди та 10 000,00 грн моральної шкоди, в частині стягнення інфляційних витрат позов не підлягає задоволенню.

28 липня 2025 року представник позивача звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

На підтвердження заявлених вимог до заяви долучив копію договору про надання професійної правничої допомоги від 12 червня 2025 року, копію акту про надання послуг № до договору про надання професійної правничої допомоги від 12 червня 2025 року відповідно до якого загальна сума гонорару за надання професійної правничої допомоги у справі у Дніпровському районному суді м. Києва становить 20 000,00 грн.

Окрім того, в апеляційній скарзі представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник надав до суду копію додаткової угоди № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 12 червня 2025 року відповідно до якого сторони погодили, що вартість послуг адвоката за підготовку апеляційної скарги та участь у суді апеляційної інстанції становить 10 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатами на виконання робіт з надання правової допомоги позивачу у даній справі, з урахуванням відсутності зі сторони відповідача клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку про доведеність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції.

Разом з тим, з урахуванням того, що за результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції позовна заява підлягає частковому задоволенню (на 51,48%), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу з урахуванням вимог пропорційності.

З огляду на вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на проведення експертного товарознавчого дослідження у розмірі 3 200,00 грн., витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 911,70 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10 296,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 148,00 грн.

Керуючись статтями 141, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лакуста Олексія Івановича задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) майнову шкоду у розмірі 117 453,60 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) витрати на проведення експертного товарознавчого дослідження у розмірі 3 200,00 грн., витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 911,70 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10 296,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 148,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року

Головуючий Судді