КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

справа № 363/4391/24

провадження № 22-ц/824/1219/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 травня 2025 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області 21 липня 2025 року, постановлені під головуванням судді Олійник С.В. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

30.08.2024 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з житлового приміщення.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 21.10.2022 вона є власником земельної ділянки, кадастровий номер :38:140:6900, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На території вказаної земельної ділянки знаходиться будинок, який їй належить на праві приватної власності на підставі декларації про закінчення будівництва. З попереднім власником земельної ділянки, у зв`язку із воєнним станом, домовились, що ОСОБА_2 зможе проживати за умови оплати комунальних послуг. Відповідач ОСОБА_2 в даному будинку не зареєстрована, жодних законних підстав чи укладених договорів, які б давали їй право законно проживати у вказаному будинку, немає, створює перешкоди у доступі до її будинку, не бажає виселятися із будинку. Такими діями ОСОБА_2 перешкоджає їй у здійсненні права користування та розпоряджання її майном, просить суд виселити ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житла, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 травня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні майном та виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

13 травня 2025 року до Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Литвинського О.П. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у даній справі, в якій просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09 травня 2025 року Вишгородським районним судом Київської області було ухвалено рішення у цивільній справі № 363/4391/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення з житлового приміщення. Позов задоволено в повному обсязі. Позивачем повідомлялось, що питання про стягнення витрат на правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області 21 липня 2025 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

Не погоджуючись із рішеннями суду ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення та додаткове рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Вимоги обґрунтовані тим, що наведені у позовній заяві обставини за яких відповідач, начебто, підлягає виселенню, дійсності не відповідають і відповідати не можуть, оскільки саме відповідач є фактичним власником об`єкта нерухомості, а позов направлений до суду виключно для завершення процесу заволодіння чужим майном. Наданими позивачем доказами дійсні обставини і події не підтверджуються.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення, оскільки виселення відповідача, яка є особою похилого віку та особою з інвалідністю ІІ групи, побудувала за власні кошти спірне домоволодіння, проживає у ньому більше 4 років, користується ним як єдиним наявним житлом, не має іншого житла для проживання, що підтверджується інформаційною довідкою від 06 червня 2025 року № 430352130, належно сплачує житлово-комунальні послуги та загалом характеризується позитивно за місцем свого проживання, є незаконним і несправедливим.

Повідомляє, що апелянт, як особа з інвалідністю ІІ групи, звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Надані адвокатом Литвинським О.П. докази надання правничої допомоги ОСОБА_1 є поверхневими та несправжніми, а надання послуг за актом приймання-передачі наданих послуг від 12 травня 2024 року не підтверджується матеріалами справи № 363/4391/24 та дійсними обставинами, а тому їх вартість не може підлягати стягненню з відповідача.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 проти апеляційних скарг заперечував, просив залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 володіє на законних підставах, на підставі договору купівлі-продажу №3983 від 21.10.2022, земельною ділянкою, яка не перебувала та не перебуває під будь-якими обтяженнями, даний договір купівлі-продажу ніким не визнавався недійсним. Позивач як новий власник земельної ділянки, ввела в експлуатацію садовий будинок в установленому законом порядку. Оскільки позивач не може користуватися своєю власністю, а відповідач самовільно проживає у спірному будинку, суд дійшов висновку, що право ОСОБА_1 як власника спірного будинку підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме: усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_2 із належної позивачу на праві власності садового будинку, яку вона займає без законних на те підстав.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача вчинялись дії щодо складання документів у справі, а саме підготовлено відповідь на відзив, участь у судових засіданнях обмежилася двома із трьох, що свідчить про часткове виконання зобов`язань щодо представництва.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інчстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №3983 від 21.10.2022 ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером :38:140:6900, що розташована за адресою Київська обл., Вишгородський р-н, Хотянівська сільська рада. (а.с. 8-9)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №313052186 від 21.10.2022, земельна ділянка з кадастровим номером :38:140:6900 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 з 21.10.2022. (а.с. 10)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав №387131983 від 17.07.2024, садовий будинок загальною площею 98,7 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :38:140:6900 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 з 17.07.2024. (а.с. 11)

Відповідно до вимоги про добровільне виселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням на ім`я ОСОБА_2 , поштових накладних та описів вкладень у поштові відправлення, позивач ОСОБА_1 вживала заходи досудового врегулювання спору. (а.с. 12-17)

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали достатнього обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява№ 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення з метою захисту прав власника можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, що переглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням балансу права позивача як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як було встановлено судом, позивач ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності земельною ділянкою з кадастровим номером :38:140:6900 на підставі договору купівлі продажу, серія та номер: 3983, виданий 21.10.2022 року, видавник: Падалка Р.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та садовим будинком НОМЕР_1, який розташований на вказаній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74148580 від 17.07.2024.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували право приватної власності на спірне майно відповідачкою ОСОБА_2 .

Між відповідачем та позивачем не було укладено жодних договорів, які б надавали відповідачу право користування спірним нерухомим майном.

Судом встановлено факт проживання ОСОБА_2 у садовому будинку АДРЕСА_1 та підтверджується відповідачем. Добровільно виселятися із вказаного будинку наміру не має.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи сторони відповідача, що спірне нерухоме майно фактично належить їй, яке вибуло через заставу за договором позики, який було оформлено у вигляді договорів купівлі-продажу, судом не приймаються, оскільки правовідносини з ОСОБА_2 не підтверджені доказами.

Щодо доводів відповідача про наявність прав відповідача проживати на підставі укладеного попереднього договору, то як було вірно зазначено районним судом укладений договір не дає права власності чи права користування, попередній договір зобов`язує сторони укласти основний договір у майбутньому, але сам по собі не надає права власності чи права проживання.

Суду не надано доказів про незаконність переходу права власності до ОСОБА_1 на спірний будинок, не оспорювався та визнавався недійсним.

Як вбачається із заяви про стягнення витрат на правову допомогу, представник позивача просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 25000 гривень.

До заяви про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем долучено ордер про надання правничої допомоги на підставі договору про правову допомогу №30/08 від 30.08.2024 року, договір про надання правової допомоги №30/08 від 30.08.2025,акт приймання передачі надання послуг від 12 травня 2025 року, квитанцію від 12.05.2025 на суму 25000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції з урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

За викладених обставин, які відповідають наявним у справі доказам, та правового обґрунтування - колегія суддів дійшла висновку, що доводи скарг не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судові рішення без змін.

Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 травня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складено 03 березня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді