Справа № 204/1213/26
Провадження № 2-н/204/260/26
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

18 лютого 2026 року суддя Чечелівського районного суду м. Дніпра Чапала Г.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану у його інтересах представником адвокатом Курячим Андрієм Миколайовичем про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У інтересах ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» до Чечелівського районного суду м. Дніпра звернувся його представник адвокат Курячий Андрій Миколайович із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржниці, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати пред`явлення заяви до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування заяви зазначено, що мати дитини проживає окремо та самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, в результаті чого заявник змушений самостійно забезпечувати дитину одягом, їжею та усім необхідним, здійснювати інші витрати.

Дослідивши матеріали заяви та додатків до неї, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 160 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4, ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з ч. 5 ст. 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ст. 169 ЦПК України після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові до його електронного кабінету, а в разі відсутності електронного кабінету рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного.

Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами.

Копія (текст) судового наказу, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, разом з додатками надсилаються фізичній особі боржнику на адресу, зазначену в документах, передбачених частиною шостою статті 165 цього Кодексу, а боржнику юридичній особі чи фізичній особі-підприємцю за адресою місцезнаходження (місця проживання), зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 4 ст. 163 ЦПК України, якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має електронний кабінет, заявник надалі повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом його заяви, виключно в електронній формі.

Тобто системний аналіз зазначених норм у зв`язку із ч. 4 ст. 163 ЦПК України свідчить про можливість стягувача звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу в електронній формі лише у разі наявності у боржника офіційної електронної адреси.

Однак, матеріали заяви не містять відомостей про наявність у боржника зареєстрованої офіційної електронної адреси.

Окрім того, попри те що заяву про видачу судового наказу було подано в електронній формі, до заяви не долучено належних доказів на підтвердження направлення її копії боржнику.

Так, до заяви представником заявника додано доказ направлення заяви за допомогою служби «Е-пост», при цьому у описі вкладення зазначено лише один документ «заява з додатками», тобто не конкретизовано, яка саме заява, з якими додатками, кількість аркушів (2 арк. (3 стор.) не відповідає кількості аркушів поданої до суду заяви про видачу судового наказу, навіть без додатків. Окрім того, номером відправника і номером отримувача зазначено один і той самий номер, який належить представнику заявника, у той час як тип доставки визначено як «Склад-Склад», «у разі невручення знищити», що свідчить про те, що через некоректний номер телефону боржниця взагалі була позбавлена можливості дізнатись про вказане відправлення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог ст. 163 цього Кодексу.

За ч. 2 ст. 165 ЦПК України, про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

У відповідності до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

На підставі викладеного та керуючись статтями 76-77, 81, 160, 162, 163, 165, 260, 261, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини з ОСОБА_2 відмовити.

Роз`яснити заявнику, що в даному випадку відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала про відмову у видачі судового наказу може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені Главою 1 Розділу V Цивільного процесуального кодексу України, а саме шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її складення.

Суддя