КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1823/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

установив:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 18 серпня 2007 року по 19 квітня 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 .

Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з нею та перебувала на повному її утриманні.

Після повномасштабного вторгнення рф на територію України, вона фінансово самостійно забезпечила безпеку дитині шляхом переїзду його в безпечне місце, за межі України до Канади, де дитина станом на дату подання цього позову проживає, здобуває освіту.

Всі матеріальні та фінансові потреби сина вона закриває самостійно, без участі батька.

Відповідач не поділяє з нею витрати на життя та утримання спільного сина.

Вказувала, що нею пропонувалось укласти угоду про добровільну сплату коштів на утримання дитини шляхом перерахування коштів на особистий рахунок сина, однак відповідач згоди не надав.

Відповідач є власником чотирнадцяти об`єктів нерухомого майна, яке в більшості знаходиться у м. Києві, більшу частину яких, на її думку, здає в оренду, отже має значний дохід.

Також ОСОБА_1 є власником трьох легкових автомобілей, останній з яких - «Tesla», 2023 року випуску придбаний в 2023 році.

Вважає, що відповідач є достатньо фінансово забезпечений, але відмовляється виконувати батьківський обов`язок, утримувати та виховувати свого сина.

Син наразі проживає та навчається в Канаді, де мінімальний прожитковий мінімум становить майже $3500-4500 на місяць.

Таким чином, її витрати на утримання дитини за останні три місяці склали понад 6000 доларів США, що еквівалентно 247000 грн. за курсом НБУ станом на 16 вересня 2024 року.

Крім того, в дані витрати не включено витрати на екскурсії, дозвілля, періодичні огляди у лікарів, відшкодування комунальних послуг, на послуги стоматолога для коригування встановленої у сина брекет системи. ОСОБА_4 в Канаді не має медичної страховки, тому будь-які візити у лікаря сплачуються нею окремо.

Зважаючи на своє фінансове становище в цей час вона не може належним чином самостійно утримувати свого сина закордоном, не може забезпечити йому гармонійний розвиток, рівень життя, якай би був достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку дитини.

Вважає, що маючи велику кількість нерухомого майна та дорого вартісний легковий автомобіль, відповідач має стабільний дохід та зобов`язаний утримувати єдиного сина шляхом сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50000 грн. на місяць. Саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення життєвих потреб дитини, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини в розмірі 50000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 25000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 16 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок ОСОБА_3 IBAN НОМЕР_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 вже виповнилось 16 років, отже, він мав повне право звернутися до суду самостійно. Мати ж - позивач - не є належним суб`єктом на подання відповідного позову, оскільки не проживає разом із дитиною, не здійснює її утримання, і не має права розпоряджатися коштами, що належать сину.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази розміру витрат позивача, що пов`язані із проживанням, харчуванням, лікуванням, навчанням або іншими потребами сина в Канаді.

Звертає увагу, що його заробітна плата становить лише мінімально встановлений законом розмір, що становить 8600 грн.

Разом з цим, із цієї суми він щомісяця сплачує 8000 грн. на утримання матері-інваліда ІІ групи, згідно з чинним договором довічного утримання.

Суд першої інстанції не врахував, що навчання дитини у Канаді є безкоштовним, витрати на проживання дитини також відсутні, оскільки житло в Канаді син не орендує. Крім того, не було надано жодного підтвердження наявності витрат на медичне обслуговування чи страхування.

Вказує, що наявність у нього нерухомого майна та автомобілів на підтвердження належного матеріального становища є юридично і фактично необґрунтованими, оскільки така власність не приносить йому прибутку і не впливає на щомісячну платоспроможність.

Зазначає, що позивач самостійно, без його згоди, вивезла дитину до Канади, чим позбавила його соціальних гарантій. Таким чином, саме дії позивача призвели до ускладнення у правовому статусі дитини, створили штучну потребу у додатковому фінансуванні, а потім були використані як підґрунтя для звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів у завищеному розмірі.

Наголошує, що він не усувався від виховання дитини, а навпаки брав участь у житті сина та добровільно надавав фінансову підтримку у межах своїх можливостей, та перерахував на карту сина з вересня 2024 року 6500 грн.

Просив суд, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у позові повністю.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що тимчасове місце проживання дитини ніяк не впливає на обов`язок батька сплачувати аліменти.

Місце проживання дитини за кордоном не впливає на її право, як матері бути належним позивачем, у зв`язку з цим вона виконала свій обов`язок подавши позовну заяву про стягнення аліментів з відповідача заради найкращих інтересів дитини.

Вказує, що відповідач є достатньо заможною людиною, яка може та зобов`язана утримувати свого єдиного сина, враховуючи його матеріальний стан.

Зазначає, що договір про довічне утримання відповідачем своєї матері укладений лише з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації шляхом оформлення відстрочки по догляду за своєю матір`ю, а також відчуження частини квартири в якості компенсації за довічне утримання, власником якої є мати відповідача.

Крім того, матір відповідача отримує пенсію по інвалідності, а отже має засоби для існування, харчування та закриття базових потреб за рахунок отриманої від держави пенсії.

Вказує, що у 2023 році відповідач придбав новий автомобіль «Tesla» 2023 року випуску, і за даними різних сайтів його вартість становить 40000 американських доларів, а тому постає питання, яким чином відповідач, маючи заробітну плату у розмірі 8600 грн., при цьому утримуючи матір на 8000 грн., придбав новий автомобіль за 40000 американських доларів.

Наголошує, що з моменту переїзду дитини закордон добровільна пожертва відповідача у розмірі 6500 грн. жодним чином не підтверджує факту виховання та утримання дитини.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року залишити без змін.

На вказаний відзив ОСОБА_1 надав письмові пояснення в яких просив суд, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у позові повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з18 серпня 2007 року по 19 квітня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є позивач та відповідач по справі.

Спільний син сторін проживає в Канаді та перебуває на утриманні позивача, в свою чергу домовленості щодо матеріальної допомоги в належному обсязі на утримання дитини між сторонами не досягнуто.

Згідно відомостей про доходи ОСОБА_1 з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих само зайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податкові декларації про майновий стан і доходи, відповідно до яких розмір заробітної плати за період з 01 січня 2024 року по 30 вересня 2024 року отриманою в ТОВ «НМС ГРУПП» складає 8600 грн. щомісяця.

З відповіді №907265 від 15 листопада 2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 є засновником, бенефіціарним власником, директором (керівником) цього товариства, основними видами діяльності якого є, зокрема рекламні агентства (основний), неспеціалізована оптова торгівля, роздрібна торгівля продуктами харчування, напоями, тютюновими виробами, комп`ютерне програмування, лізинг інтелектуальної власності, організація конгресів і торгівельних виставок.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта з реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_2 ОСОБА_1 станом на 22 серпня 2024 року зареєстровано право власності на десять квартир у м. Києві, з яких на одну частково, садовий будинок та земельну ділянку площею 0,0822 га для індивідуального садівництва в Києво-Святошинському районі Київської області, дві земельні ділянки площею 0,2281 та 0,1212 га, які знаходяться в с. Сокілець, Немирівського району, Вінницької області та призначені для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до інформації з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві Головного сервісного центру МВС від 16 грудня 2024 року згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за період з 01 січня 2023 року по 16 грудня 2024 року були зареєстровані наступні транспортні засоби: Jeep модель Grand Cherokee 2021 року випуску, дата перереєстрації 17.07.2024, GEON TERRAX 250 дата перереєстрації 04.10.2023, 27.03.2024 - «Tesla» модель «Y» 2023 року 23.09.2016 Smart For two, 2013 року випуску, 22.12.2002 - ВАЗ 21011 19680 року випуску наразі, яких він є актуальним власником.

Крім того, Договором довічного утримання від 13 квітня 2024 року укладеним між ОСОБА_1 та його матір`ю ОСОБА_5 (має інвалідність ІІ групи та потребує щоденного догляду), визначено вартість матеріального забезпечення відповідачем своєї матері у розмірі 8000 грн. щомісяця. На умовах цього договору ОСОБА_5 передала відповідачу 1/3 частку кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними саме з урахуванням мети аліментного зобов`язання, а саме забезпечення гармонійного розвитку дитини та задоволення її потреб. І при цьому, участь обох батьків у утриманні дітей має бути співмірною, що означає, що утримання дітей забезпечується обома батьками.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що правильним проводити стягнення аліментів безпосередньо на користь сина сторін ОСОБА_3 шляхом перерахування коштів на його банківський рахунок, оскільки аліменти є власністю дитини у відповідності до положень ст.179 СК України і право на розпорядження ними належить виключно йому.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір аліментів у сумі 25000 грн., з урахуванням матеріального становища відповідача є достатнім для гармонійного розвитку сина і відповідатиме його найкращим інтересам та не є завищеним.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 1 ст. 182 СК України, передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За приписами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розглядісправ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, та стягнув з відповідача на користь сина сторін ОСОБА_3 аліментів у розмірі 25000 грн. щомісячно, з індексацією стягуваних сум, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів.

Відповідач надав пояснення відносно того, що за своїм матеріальним становищем він позбавлений можливості сплачувати аліменти у розмірі25000 грн. на утримання сина, оскільки його розмір заробітної плати складає 8600 грн. щомісяця, проте судом першої інстанції при розрахунку розміру аліментів було враховано, що з відповіді №907265 від 15 листопада 2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 є засновником, бенефіціарним власником, директором (керівником) ТОВ «НМС ГРУПП», основними видами діяльності якого є, зокрема рекламні агентства (основний), неспеціалізована оптова торгівля, роздрібна торгівля продуктами харчування, напоями, тютюновими виробами, комп`ютерне програмування, лізинг інтелектуальної власності, організація конгресів і торгівельних виставок.

Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на дитину включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів, тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток», ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року справа №753/21336/21-ц провадження №61-1111св23).

Крім того, ОСОБА_1 має на праві власності рухоме та нерухоме майно, що свідчить про його належне матеріальне становище.

Також варто зазначити, що відповідач є працездатною особою, до суду не надано доказів погіршення стану його здоров`я, наявності у платника аліментів інших дітей, які б перебували на його утриманні та мали б бути враховані при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Разом з тим, колегія суддів також виходить з того, що відповідно до положень ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків.

Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання.

Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу.

У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами.

Різноманітні аргументи щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично.

Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства.

На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити не лише з врахування його трудових доходів.

Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 вже виповнилось 16 років, а тому, він мав повне право звернутися до суду самостійно, позивач же не є належним суб`єктом на подання відповідного позову, оскільки не проживає разом із дитиною, не здійснює її утримання, і не має права розпоряджатися коштами, що належать сину, колегія суддів оцінює критично, оскільки в розумні СК України особи, які досягли 14 років мають право звертатися до суду для захисту своїх прав та інтересів, проте, зазначене право дитини не виключає право того з батьків, з ким проживає дитина на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву.

При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх часткове задоволення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального та процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба