ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/2673/25
Номер провадження 22-ц/818/248/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року в складі судді Подус Г.С. по справі № 638/2673/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

Позов мотивовано тим, що з 17 листопада 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

За час сумісного проживання 24 липня 2018 року подружжям було придбано автомобіль Renault Logan легковий седан, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований за відповідачем.

Згідно зі звітом про середньо ринкову вартість транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , станом на 07 січня 2025 року середня ринкова вартість вказаного автомобіля складає 172580,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача вартість 1/2 частини автомобілю Renault Logan легковий седан, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 86 290,00 грн, а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки правочин з відчуження спірного автомобіля вчинено до розірвання шлюбу та за відсутності доказів використання коштів з його продажу не в інтересах сім`ї, підстави для стягнення компенсації відсутні.

На вказане судове рішення 29 травня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гладченко Ірина Сергіївна, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що автомобіль відчужено 23 серпня 2024 року, тобто коли між сторонами були припинені фактичні шлюбні відносини, що було визнано сторонами під час розгляду справи про розірвання шлюбу.

Вказувала, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що відповідач відчужив спірний автомобіль за згодою дружини, та кошти, отримані відповідачем від реалізації спірного автомобіля, були витрачені саме в інтересах сім`ї чи на її потреби.

18 липня 2025 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просив залишити без змін.

Відзив мотивовано презумпцією спільності майна подружжя, відповідно до якої кожен із подружжя діє за згодою другого та виключно в інтересах сім`ї.

Продаж автомобіля відбувся в період шлюбу і позивачкою не надано належних та допустимих доказів, того, що грошові кошти за продаж спірного автомобіля, були витрачені не на потребу родини, оскільки шлюб розірвано після здійснення цього правочину.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 17 листопада 2007 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року (а.с. 10-11).

Сторонами не заперечується набуття у спільну сумісну власність автомобілю Renault Logan легковий седан, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказаний автомобіль відчужено 23 серпня 2024 року (а.с. 59-60).

Відповідно до звіту про середньо ринкову вартість транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , станом на 07 січня 2025 року середня ринкова вартість автомобіля, що виступає предметом спору складає 172580,00 грн (а.с. 21-33).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції суд першої інстанції виходив з того, що правочин з відчуження спірного автомобіля вчинено до розірвання шлюбу, коштів з його продажу використано в інтересах сім`ї, а тому підстави для стягнення компенсації відсутні.

Матеріали справи свідчать, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року.

ОСОБА_2 відчуджив автомобіль Renault Logan легковий седан, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу.

Між тим, як вбачається з сайту Судової влади України https://court.gov.ua позов про розірвання шлюбу зареєстровано в суді першої інстанції 02 вересня 2024 року, тобто, менше ніж через 2 тижні після відчуження майна.

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 викладений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказувала, що фактичні шлюбні відносини були припинені у серпні 2023 року, позов про розірвання шлюбу подано 02 вересня 2024 року та кошти від укладеного 23 серпня 2024 року правочину використано не в інтересах сім`ї.

Заперечуючи проти вимог позивачки ОСОБА_2 посилається лише на фактичну дату розірвання шлюбу. Між тим, обставини щодо припинення фактичних шлюбних відносин ще до ухвалення рішення про розірвання шлюбу ним не спростовано, як і не надано доказів про те, що кошти від продажу авто були використані саме в інтересах подружжя, а не на особисті потреби.

За таких обставин, зважаючи, що продаж майна було здійснено незадовго до пред`явлення позову про розірвання шлюбу, судова колегія вважає, що такий правочин не відповідає принципу добросовісності, а тому відсутні підстави вважати, що майно було відчужено в інтересах сім`ї та кошти від його реалізації використано саме подружжям.

Оскільки відповідачем не спростовано надані позивачкою доказ щодо вартості майна, свого висновку оцінювача не надано, судова колегія вважає, що наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 вартості 1/2 частини автомобілю Renault Logan легковий седан, 2010 року випуску у розмірі 86 290,00 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплачено 1211,20 грн, апеляційної скарги 1453,44 грн.

Враховуючи, що позов та апеляційну скаргу задоволено, вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідачка на користь позивачки.

Керуючись ст.ст.367,368,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю Renault Logan легковий седан, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 86 290 (вісімдесят шість тисяч двісті дев`яносто ) грн та 2664 (дві тисячі шістсот шістдесят чотири) грн 64 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина