ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/46/26 Доповідач: Базіль Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року місто Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді (суддя - доповідач) Базіль Л.В.,

суддів: Приходько Л.А., Радченка С.В.,

секретар Андреєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Майдан С.І., повне судове рішення складено 04 вересня 2025 року, у справі №766/15497/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до міського суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначила, що 10.01.2017 року вона передала позичальнику ОСОБА_2 гроші в сумі 583 000 гривень, що еквівалентно 22000 доларам США на день укладення між ними письмового договору, який власноручно підписаний відповідачем.

Кошти передавались в присутності свідків зі строком повернення до 15 липня 2017 року.

Однак, в зазначений термін відповідач свого зобов`язання по поверненню грошових коштів не виконав.

Посилаючись на викладенета з урахуванням заяви від 19.04.2018 року (а.с.103-106 т.1) про те, що позичені кошти використані відповідачем в інтересах сім`ї, позивач просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 10.01.2017 року у розмірі 583000,00 грн, що еквівалентно 22 000,00 доларам США на день укладення договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28.08.2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 10.01.2017 року не підтверджені належним та допустимим доказом передачі грошей ОСОБА_2 , а відтак договір позики є неукладеним.

При цьому суд послався на правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №205/5292/15-ц.

Щодо відповідача ОСОБА_3 суд зазначив, що вона не була стороною спірного договору позики і згоди на його укладення не надавала, а доказів щодо її обізнаності про укладення колишнім чоловіком договору позики, його умови, зокрема, розмір отриманих у позику сум та строків їх повернення, використання таких коштів в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 10.01.2017 року слід відмовити за необґрунтованістю.

Суд також вказав, що умов про заміну попереднього боргу новим зобов`язанням зміст договору позики від 10.01.2017 року не містить.

Суд не розглядав заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки, розглянувши позовні вимоги по суті, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 серпня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що суд без клопотання позивача розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, чим позбавив позивача можливості прийняти участь в стадії підготовчого провадження, обмежив можливості позивача для доповнення позову, внесення змін до позовної заяви, надати нові докази. Зазначена обставина є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції приймав від відповідачів усі їхні заяви, відзиви та докази, які подані з порушенням приписів ЦПК України, а не залишав їх без розгляду.

Вважає, що судом неумотивовано відмову у прийнятті нових доказів, а саме: відомості обліку оплати боргу з урахуванням користування позикою по розписці від 01.07.1997 року; докладний розрахунок до відомості; інформацію з Держреєстру речових прав на нерухоме майно; заяву про збільшення позовних вимог. Зважаючи, що суд першої інстанції безпідставно та без будь-яких обґрунтувань й пояснень повернув їй перелічені докази просила суд апеляційної інстанції у відповідності до ч.3 ст.367 ЦПК України прийняти вказані докази.

Вказує, що в сукупності наданих суду доказів підтверджується отримання ОСОБА_2 грошових коштів та застосування сторонами договору позики новації боргу.

Аргументи інших учасників справи.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити судове рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28.08.2025 року без змін.

Від відповідача ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду не надходив.

Явка учасників справи в судове засідання апеляційного суду.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду просила задовольнити апеляційну скаргу з підстав в ній викладених.

ОСОБА_3 та її представник, адвокат Склярова О.С., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Із матеріалів справи слідує, що 01.07.1997 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 6000,00 доларів США, які зобов`язався повернути протягом року, про що склав розписку.

10.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, відповідно до якого сторонами визнається дія договору, укладеного 01.07.1997 року, відповідно до якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, що еквівалентно сумі 6000,00 доларів США на день укладення договору позики.

Пунктом 2 цього договору позики визначено, що з метою врегулювання спору договірних відносин сторони дійшли згоди укласти договір позики від 01.07.1997 року в новій редакції, а саме:

ОСОБА_1 позичила (передала), а ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 583000 грн, що еквівалентно сумі 22000 доларів США на день укладення цього договору позики. Строк повернення позичених коштів до 15.07.2017 року без нарахування відсотків. Вищезазначена сума грошей отримана ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у повному обсязі до підписання цього договору.

Грошові кошти передані за цим договором та підписаний останнім в присутності свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що матеріалами справи спростовується факт передачі позивачем ОСОБА_2 коштів у визначеній у договорі позики від 10.01.2017 року сумі (пояснення позивача у судовому засіданні 15.04.2020 року, відповідно до яких вона пояснила, що вказана у договорі позики від 10.01.2017 року сума у розмірі 583000,00 грн є боргом відповідачів за невиконані грошового зобов`язання за розпискою 1997 року, які станом на 10.01.2017 року, згідно обліку позивача становили 583000,00 грн).

Матеріалами справи також підтверджується факт часткового повернення ОСОБА_2 позичених коштів ОСОБА_1 на суму 648,55 доларів США (а.с.21-22 т.3).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Верховний Суд України неодноразово в своїх постановах з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України зазначав, що суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (див. постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17)

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У цій справі, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення 583000,00 грн, виходив з того, що факт передачі вказаних грошей від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не підтверджений належним та допустимим доказом, а відтак договір позики від 10.01.2017 року є неукладеним, а умов про заміну попереднього боргу новим зобов`язанням зміст договору позики від 10.01.2017 року не містить.

Водночас, суд першої інстанції не врахував, що факт передачі грошової суми позивачем відповідачу ОСОБА_2 у сумі 6000,00 доларів США до підписання договору позики від 10.01.2017 року не оспорювався сторонами правочину, сторони, укладаючи договір позики 10.01.2017 року, прийшли згоди про те, що ними визнається дія договору позики, укладеного між ними 01.07.1997 року, і саме з метою врегулювання договірних відносин сторони прийшли згоди укласти договір позики від 01.07.1997 року у новій редакції.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд визнає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що договір позики від 10.01.2017 року є неукладеним, оскільки матеріалами справи і самим змістом договору позики підтверджується отримання ОСОБА_2 коштів у борг від ОСОБА_1 у сумі 6000,00 доларів США.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, зазначив, що "договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей".

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що договір позики від 10.01.2017 року був укладений на фактично одержану позичальником ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 6000,00 доларів США.

До тверджень позивача, що сума коштів в розмірі 583000,00 грн, включає в себе, окрім 6000 доларів США, нараховану суму відсотків на вказану суму, колегія суддів відноситься критично, оскільки зміст договору позики від 10.01.2017 року умов щодо погодження сторонами договору розміру відсотків, їх суми не містить, не містить таких умов і розписка від 01.07.1997 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції без встановлення важливих обставин справи, помилково дійшов висновку про неукладеність договору позики.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено передбачених ст.604 ЦК України умов здійснення новації, оскільки умови укладеного договору позики від 10.01.2017 року не містять умов (наміру сторін) вчинити новацію, укладений договір позики не містить застережень щодо припинення первинного зобов`язання, що є важливою умовою при вчиненні новації.

За такого, суд першої інстанції, оцінивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено передбачених статтею 604 ЦК України умов здійснення новації, а доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а тому не приймаються до уваги апеляційним судом.

Апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем обставин обізнаності відповідача ОСОБА_3 про укладення колишнім чоловіком договору позики, його умови, зокрема, розмір отриманих у позику сум та строків їх повернення, використання таких коштів в інтересах сім`ї, не надано таких доказів і під апеляційного перегляду справи.

Суд правильно вказав з посиланням на відповідні правові позиції Верховного Суду про те, що перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Проте, позивачем у способи, визначені законом, обставини укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання коштів отриманих у позику в інтересах сім`ї не доведено, хоча тягар доведення цих обставин законом покладено саме на позивача.

Вирішуючи питання щодо стягнення з позичальника на користь позивача суми боргу за договором позики від 10.01.2017 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, згідно з якою грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У разі, якщо позика правомірно надана в іноземній валюті і позичальник (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини 3 статті 533 ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

У цій справі суд встановив та не заперечується ОСОБА_2 , що 01.07.1997 року ОСОБА_1 , як позикодавець, та ОСОБА_2 , як позичальник, уклали договір, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у борг строком на один рік кошти в сумі 6000,00 доларів США, про що власноручно написав та підписав розписку.

В подальшому, з метою врегулювання спору договірних відносин, сторони уклали договір позики від 10.01.2017 року, в якому визнали дію договору позики від 01.07.1997 року.

Матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, що борг ОСОБА_1 повернуто лише в сумі 648,55 доларів США. Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 під час розгляду справи як в суді першої так і в апеляційній інстанції не надав свого розрахунку чи інших доказів, які б давали суду підстави для висновку про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості, або встановлення іншого розміру заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені до ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а тому з позичальника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики від 10.01.2017 року в розмірі 5751,45 доларів США

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що в сукупності наданих суду доказів підтверджується отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 кошти в борг знайшли своє часткове підтвердження.

Щодо доводів апелянта про помилковість висновку суду про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Вбачається, що ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2018 року призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин першої - третьої статті 274 ЦПК України у редакції чинній на час відкриття провадження у справі, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої зазначеної статті в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у вересні 2017 року звернулася з позовом до міського суду, визначивши ціну позову - 583 000,00 гривень.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімуму на одну працездатну особу встановлений: з 1 січня 2017 року 1600 гривень, тобто п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становть 800 000,00 грн.

Отже, оскільки ціна позову у цій справі становить 583 000,00 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому цей спір міг бути розглянутий у порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд в складі колегії суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 про стягнення боргу слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, про часткове задоволення заявлених вимог, а саме: про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 10.01.2017 року в розмірі 5751,45 доларів США.

В решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК, понесені позивачкою ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 5830,00 грн та в апеляційному суді в сумі 8745,00 грн підлягають до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 5662,39 грн.

Повний текст постанови складено 16.01.2026 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 367,368,376 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 серпня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 про стягнення боргу, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 10.01.2017 року задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 10.01.2017 року в розмірі в розмірі 5751,45 доларів США.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції в загальній сумі 5662,39 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуюча Л.В. Базіль

Судді: Л.А. Приходько

С.В. Радченко