Справа №442/7519/25
Провадження №2/442/111/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої судді - Курус Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав за участі третьої особи - Відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради,

з участю:

секретаря судових засідань - Фіцяк А.А.,

представника позивача - адвоката Шемеляк Г.Т.,

в с т а н о в и в :

02.10.2025 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений 22.01.2022 та позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що 22.01.2022 року між позивачем та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб від 22.01.2022 серія НОМЕР_1 . Від даного шлюбу у подружжя народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження від 06.07.2022 року серії НОМЕР_2 .

Зазначає, що сторони не проживають разом, дружина ОСОБА_2 проживає окремо в АДРЕСА_1 . Спільний син - ОСОБА_3 фактично проживає з позивачем у кв. АДРЕСА_2 , що стверджується актом про проживання особи без реєстрації № 294 від 01.09.2025, затвердженимо КП «Управитель ЖЕО» ДМР.

За останній рік між сторонами поступово виникали незгоди, ОСОБА_2 створювала конфліктні ситуації, що негативно впливало на подружні відносини та виховання дитини. Неодноразові намагання позивача налагодити нормальні відносини не дали позитивного результату. Подружні відносини постійно погіршуються. З січня 2025 позивач з відповідачкою проживають окремо та не підтримують жодних подружніх відносин.

На підставі цього, позивач не має наміру зберегти шлюб, а тому просить шлюб між сторонами розірвати.

Крім цього, позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно їхнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зсилається на те, що відповідачка на теперішній час повністю залишила дитину на позивача, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Вказує на те, що відповідно до заяви матері дитини ОСОБА_2 від 02.09.2025, яка посвідчена приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Фірман Б.І. та зареєстрована в реєстрі за № 869 - ОСОБА_2 повідомляє, що є матір`ю малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак не бере участі у вихованні та утриманні свого малолітнього сина, а також усвідомлюючи правові наслідки, добровільно просить позбавити її батьківських прав щодо зазначеної дитини.

Звертає увагу суду на те, що відповідачка ОСОБА_2 за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , без поважних причин залишивши його без материнської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та є очевидним, що поведінка відповідачки відносно її дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

На підставі вищевикладеного, позивач просить розірвати шлюб між сторонами, а також позбавити відповідачку батьківських справ відносно їхнього спільного сина ОСОБА_3 .

03.10.2025 отримано відповідь №1852756 щодо реєстрації місця проживання відповідачки - ОСОБА_2 ,/а.с.35/.

06.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 03.11.2025 /а.с.36/.

Ухвалою підготовчого засідання від 03.11.2025 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 24.11.2025. Третю особу - Відділ-службу у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради зобов`язано надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 ,/а.с.43/.

24.11.2025 від відділу-служби у справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, надано акт обстеження умов проживання ОСОБА_3 ,/а.с.50/.

24.11.2025 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання,/а.с.56/.

24.11.2025 підготовче засідання відкладено на 16.12.2025,/а.с.57/.

15.12.2025 від Відділу-службу у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 ,/а.с.59-61/.

16.12.2025 відповідачкою подана заява про розгляд справи за її відсутності, проти розірвання шлюбу з позивачем та позбавлення її батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 - не заперечує,/а.с.62/.

Ухвалою від 16.12.2025 підготовче засідання закрито, призначено справу до розгляду по суті 27.01.2026,/а.с.67-68/.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково позивач вказав, що більше року вони з відповідачкою разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, а тому він настоює на розірванні їхнього шлюбу. Він не може змиритись відношенням відповідачки щодо їхнього малолітнього сина, яка, не дивлячись на вжиті ним заходи, вмовляння, переконання, залишила їх з сином, не бере участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, не проявляє жодної ініціативи щодо побачення з дитиною, налагодження їхніх стосунків. Він сам водить дитину у дошкільний заклад, на огляди лікарів, забезпечує матеріально, а тому просять позов задоволити.

Відповідачка позовні вимоги визнала, вказала, що вона одружилась з позивачем лише тому, що була вагітною, однак у неї відсутні будь-які почуття щодо позивача та сина, дитину вона не любить, хоче жити для себе, відпочивати, а не займатись дитиною, до якої не відчуває материнських почуттів. Їй було не цікаво жити з позивачем, а тому більш як рік тому вона його залишила і проживає окремо. За цей час вона не навідувала сина, не цікавилась його життям та здоров`ям, не вітала з днем народження та святами, не допомагала матеріально, не дарувала подарунків, позаяк сама не працює і її утримують її батьки. Наміру змінюватись у неї немає, хоче виїхати за кордон. Крім цього, ствердила, що поспішила з одруженням та народженням дитини. Просить розірвати їхній з відповідачем шлюб та позбавити її батьківських прав щодо дитини. Своє прізвище після розлучення змінювати не бажає, оскільки така зміна потягне необхідність приведення її особистих документів у відповідність з новим прізвищем.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, неодноразово подаючи заяви про розгляд справи у їхній відсутності. Крім цього, подали акт обстеження умов проживання позивача разом з дитиною та висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, опитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («SokurenkoandStrygun v. Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріалами справи встановлено, що 22.01.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобич Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від22.01.2022, актовий запис №21. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_6 ,/а.с.14/.

У шлюбі в подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від06.07.2022, актовий запис №193,/а.с.15/.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду, наполягає на розірванні, оскільки неодноразові намагання позивача налагодити нормальні відносини не дали позитивного результату, сторони проживають окремо, у шлюбі наявні незгоди, конфлікти, які негативно впливають на шлюбні відносини та виховання дитини.

Як встановлено, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин сім`ї сторін по справі являється те, що шлюб існує тільки формально, у сторін різні погляди на сімейне життя та ведення господарства.

Крім цього, відповідачка висловила своє бажання шлюб розірвати.

При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати, залишивши прізвище відповідачки без змін.

Разом з тим, як зазначено вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , /а.с.15/.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 164 ЦК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз`яснено судам, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка ОСОБА_2 , будучи матір`ю, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого сина з січня 2025 року. Протягом зазначеного терміну матеріально не утримувала свою дитину, не утримує на даний час і в подальшому не має наміру займатися вихованням та матеріальним забезпеченням дітей, про що ствердила як в судовому засіданні, так і зазначила в заяві, посвідченій приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області від 02.09.2025 року, зареєстровано в реєстрі за №869,/а.с.18/.

Ухилення її від виконання батьківських обов`язків полягає у свідомому самоусуненні від виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умови для розвитку її природних здібностей та готування її до самостійного життя та праці, що в свою чергу вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків також знайшов своє підтвердження у показаннях свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які суду пояснили, що перебувають у дружніх відносинах з матір`ю позивача та ним, часто відвідують один одного. Ствердили, що відповідачка з часу одруження не цікавилась та не займалась сином ОСОБА_9 , постійно придумувала різні причини, щоб не гуляти з ним, не бути поруч, не займатись його вихованням. Позивач постійно сам гуляє з дитиною, водить та забирає його з садочка, водить на огляди до лікарів. Спочатку намагались спілкуватись з відповідачкою щодо її материнських почуттів, проте, остання відмовчувалась. Вказують, що протягом останнього року відповідачка з позивачем не проживає, дитину не відвідувала та не була присутня на дні народження сина.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

В той же час, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є малолітнім, досяг трирічного віку, а відтак, на переконання суду, останній не взмозі висловити власні погляди щодо участі батька та матері у його вихованні.

Проте, відповідно до висновку психолога за результатами психологічного дослідження №25/9-1 проведеного з ОСОБА_3 , хлопчику подобається жити разом з тато, ОСОБА_3 висловлюється категорично проти можливості проживання окремо. Сімейна ситуація у сприйняті дитини вивчалась за допомогою методики «Малюнок сім`ї», яку у окремих випадках можна застосовувати у роботі з дітьми починаючи від 3-х років. На пропозицію намалювати свою сім`ю ОСОБА_9 вирішив обвести татову і свою долоньки, що свідчить про емоційну близькість між сином і батьком. Особа матері у контексті вивчення сімейної ситуації хлопчиком не згадувалась, що може вказувати на незалученість її у сімейні стосунки, відсторонення від виховання власної дитини,/а.с.19-20/.

Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і безумовним втручанням у права, які передбачені ч. 1 ст. 8 Конвенції. Тому обставини цієї справи належить проаналізувати через призму умов ч. 2 цієї статті.

Для цього суд вважає необхідним звернутись до прецедентної практики ЄСПЛ як джерела права (п. 4 ст. 10 ЦПК України).

У справі «Хант проти України» (Заява N 31111/04) під час розгляду питань позбавлення батьківських прав у п. 50 Рішення Суд зазначив, що «…втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей…»

Позивач ОСОБА_1 порушив питання позбавлення батьківських прав для захисту інтересів дитини - сина ОСОБА_3 , внаслідок ухилення матір`ю від виконання своїх обов`язків. Висновок компетентного державного органу також обґрунтований інтересами дітей. Тому, суд приходь до переконання, що процедура позбавлення батьківських прав у даному випадку переслідувала законну мету.

Щодо «необхідності у демократичному суспільстві», суд вважає, що ця необхідність має бути пов`язана з діями матері, під час вирішення питань позбавлення її батьківських прав і прийняття рішень із цього приводу компетентними органами (органи опіки та піклування, місцевого самоврядування, органи внутрішніх справ, суд).

У судовому засіданні доведено той факт, що мати ОСОБА_2 проживає окремо від ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 . Згідно акту № 294 про проживання особи без реєстрації від 01.09.2025 за адресою: АДРЕСА_3 , проживають за вказаною адресою без реєстрації з 2022 і на час обстеження: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ,/а.с.16/.

Відповідно до проведеного обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 та його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_3 , встановлено, що квартира складається з однієї кімнати, коридору, кухні, спільного санвузлу, забезпечена усіма необхідними для проживання меблями, побутовою технікою. Санітарно - гігієнічні умови добрі: є електроводо-, газопостачання, електричне опалення. Для малолітньої дитини є окреме дитяче ліжечко, дитячий одяг, іграшки, тощо, все необхідне для проживання та виховання дитини,/а.с.51-52/.

Згідно з довідкою, виданою ЗДО (ясла - садок) № 24 «Смерічка» ДМР Львівської області від 01.09.2025 № 01-04/21, встановлено, що ОСОБА_1 дійсно приводить і забирає дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відвідує молодшу групу даного закладу. Батько систематично бере активну участь у житті дитини, допомагав у ремонтних роботах групи сина. Проводив разом з педагогами садка та батьками майстер класи, тренінги, розваги, ярмарки, допомагав у придбанні атрибутів для дитячих свят. Батько характеризується як добрий, чуйний, інтелігентний, виважений, люблячий та дбайливий,/а.с.17/.

Згідно з висновком лікаря - спеціаліста від 02.09.2025, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає на АДРЕСА_4 . На профілактичні огляди у поліклініку хлопчик приходив у супроводі батька. Батько неодноразово брав консультації по телефону з приводу підвищення температури дитини, алергічного висипу,/а.с.22/.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, даний орган вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначений висновок, крім врахування умов проживання та виховання дитини, висновку психолога за результатами психологічного дослідження, мотивований, зокрема, тим, що ОСОБА_2 подала нотаріально посвідчену заяву про те, що вона не бере участі у вихованні та утриманні малолітнього сина, а також усвідомлюючи правові наслідки, добровільно просить суд позбавити її батьківських прав щодо її сини,/а.с.64-65/.

Даний висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 25.11.2025, №349, /а.с.63/.

Крім цього, в ході судового розгляду зазначеної справи відповідачка позов визнавала, погоджувалась, щоб її позбавили батьківських прав, оскільки ніколи не мала та не має наміру і бажання виховувати свою дитину, до якої у неї відсутні будь-які материнські почуття. Протягом останнього року з сином та чоловіком не проживає, останній не чинив їй жодних перешкод у спілкуванні та вихованні сина, намагався змінити її ставлення до сім`ї, дитини, проте, це не входить в її плани, і, матір`ю та дружиною вона себе поки що не бачить. Одружувалась з відповідачем виключно тому, що була вагітною і на цьому наполягав позивач.

За таких обставин, суд зазначає, що відповідачка була залучена до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту її інтересів, однак своєю поведінкою свідомо нехтувала наданими їй права та обов`язками, що в свою чергу не відповідає інтересам дитини.

Слід зазначити, що ст. 166 СК України передбачає правові наслідки позбавлення батьківських прав, зокрема, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Це означає, що батьки, позбавленні батьківських прав, втрачають усі права, ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною. Маються на увазі ті права, що належать батькам і здійснюються ними до досягнення дитиною повноліття.

Тобто, батьки втрачають перш за все право на виховання дітей з усіма пов`язаними з цим правомочностями, вони не можуть вирішувати питання виховання дитини вдома, а також передати її на виховання іншим особам, дитячим закладам, визначати місце проживання дитини, відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, давати згоду на всиновлення, бути опікуном, піклувальником, не можуть бути усиновителями. Той з батьків, якого позбавлено батьківських прав, втрачає право обирати місце проживання дитини, дозволяти або забороняти виїжджати до іншої країни.

Отже, судом встановлено, що відповідачка від виконання своїх обов`язків відносно сина ОСОБА_3 щодо його утримання та виховання ухиляється, і в подальшому не має наміру займатися вихованням та матеріальним забезпеченням дитини.

За таких обставин суд вважає, що такі дії відповідачки є навмисними і свідомо направлені на звільнення від утримання, догляду і будь-якого піклування, пов`язаного з вихованням дитини. Таке ставлення матері об`єктивно не може сприяти нормальному вихованню дитини, якому потрібно постійно відчувати на собі батьківську любов, піклування, увагу та турботу.

Вищенаведене дає суду підстави для задоволення позову, так як відмова матері від дитини є неправозгідною та суперечить моральним засадам суспільства.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 22 січня 2022 року та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобич Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис 21.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 залишити без змін.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду, після набрання ним чинності, направити до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації факту розірвання шлюбу

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 січня 2026 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 .

Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, місцезнаходження - пл. Ринок, 1 м. Дрогобич Львівської області.

Головуюча - суддя Курус Р.І.