ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/393/24 Номер провадження 22-ц/814/249/26Головуючий у 1-й інстанції Овчаренко О. Л. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Суддя-доповідач: Дряниця Ю.В.,

судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

секретар: Чемерис А.К.

за участю: адвоката Павлюка І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка Ігоря Олександровича на рішення Лубенського міськрайоного суду Полтавської області від 14 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТК ЕЛЬБРУС", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головний сервісний центр МВС, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації транспортного засобу та зобов`язання повернути автомобіль,-

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТК ЕЛЬБРУС", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головний сервісний центр МВС, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації транспортного засобу та зобов`язання повернути автомобіль.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона у 2018 році познайомилась із ОСОБА_3 , з яким почала проживати за однією адресою. У вересні 2020 року, діючи на підставі нотаріально посвідченої власником автомобіля довіреності, ОСОБА_3 здійснив продаж ОСОБА_4 автомобіля «СHERY EASTAR» чорного кольору, 2008 року випуску.

В кінці 2020 року позивач припинила проживати з ОСОБА_3 за однією адресою. Разом з тим, з огляду на наявність спільної дитини вони були вимушені спілкуватись та підтримувати батьківські стосунки. На початку 2021 року ОСОБА_3 звернувся до позивача з проханням надати йому на невеликий проміжок часу в користування вказаний автомобіль. Маючі нормальні стосунки, позивач погодилась. В подальшому на її постійні прохання повернути автомобіль ОСОБА_3 не реагував. Згодом, випадково позивач побачила, що автомобілем користується ОСОБА_2

28.12.2022 позивач здійснила перевірку реєстрації автомобіля за допомогою сервісу «Дія». Як виявилось, новим власником автомобіля став ОСОБА_2 . З огляду на те, що вона не вчиняла будь-яких дій по передачі права власності на автомобіль третім особам, позивач звернулась до поліції. На підставі її заяви до ЄРДР 03.02.2023 внесено під №0000117 відомості про вчинення кримінального правопорушення з попередньою правовою кваліфікацією за ч.2 ст. 289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом.

У подальшому ОСОБА_3 у вказаному кримінальному провадженні повідомлено про підозру. На даний час ОСОБА_3 є обвинуваченим, а позивач визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні.

На даний час відповідне кримінальне провадження перебуває на розгляді у судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області Даценка В.М., справа №539/91/24.

Позивач вказує, що в ході слідства ОСОБА_2 був допитаний у якості свідка та пояснив, що 22.12.2022 він придбав автомобіль CHERY EASTAR д.н.з. НОМЕР_1 у знайомого ОСОБА_3 за визначену суму, яку зобов`язався сплатити пізніше. Однак до цього часу вказані кошти не сплачені. На момент придбання він вважав, що автомобіль належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та припускав, що ОСОБА_3 здійснює продаж автомобіля за згодою ОСОБА_1 . В ході досудового розслідування слідчим також встановлено, що підставою для перереєстрації спірного автомобіля стали: договір купівлі-продажу транспортного засобу №8124/22/1257 від 21.12.2022, укладений між суб`єктом, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу: ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС» і ОСОБА_2 ; договір комісії №8124/22/1/001458 від 20.12.2022 начебто укладений між ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС» та ОСОБА_1 та інше.

Позивач зазначала, що договір комісії нею не укладався, як і будь-які інші правочини, спрямовані на відчуження автомобіля, не надавала згоду на відчуження транспортного засобу іншим особам, договір комісії нею не підписаний. В місці підпису в розділі «Місцезнаходження і реквізити сторін» відсутній підпис будь-яких осіб. Водночас, перереєстрація спірного автомобіля за відповідачем здійснена на підставі договору купівлі-продажу, який укладений ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС», як комісіонером. Тобто, транспортний засіб вибув з володіння ОСОБА_1 поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного не уповноваженою особою, що прямо свідчить про його недійсність. Вважає, що у даному випадку є всі підстави для повернення автомобіля від відповідача на підставі ст.216 ЦК України.

Позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу (автомобіль марки CHERY EASTAR, 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) №8124/22/1257 від 21.12.2022, укладений між суб`єктом, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним №8124 від 08.02.2021: ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС» і ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію/перереєстрацію зазначеного автомобіля, проведену за ОСОБА_2 згідно його заяви №939591440 від 21.12.2022 та на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8124/22/1257 від 21.12.2022; зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль марки CHERY EASTAR, 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 квітня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що оспорений договір купівлі-продажу є неукладеним, а тому не може бути визнаний недійсним, при цьому суд зазначив, що позивач може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій вона самостійно передала автомобіль у користування і володіння.

Позивач оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги зазначено, що районний суд не взяв до уваги положення ст. 388 ЦК України, та не врахував, що однією із підстав застосування положень вказаної статті є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з його волі іншим шляхом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.09.2020 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на транспортний засіб автомобіль марки CHERY EASTAR, 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 .

21.12.2022 зазначений автомобіль було перереєстровано на нового власника ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу.

В суді першої інстанції позивач стверджувала, що договір комісії вона не підписувала, не укладала, як і будь-які інші правочини, спрямовані на відчуження автомобіля. Вона не надавала згоду на відчуження транспортного засобу іншим особам.

03.02.2023 позивач звернулась до Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області із відповідною заявою про злочин. За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за №0000117 від 03.02.2023 за ч. 2 ст. 289 КК України.

На даний час кримінальне провадження (справа №539/91/24) за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України перебуває на судовому розгляді.

Районним судом встановлено, що в рамках проведення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження було витребувано оригінали документів, засвідченні копії яких були надані суду та з яких встановлено, що за договором комісії №8124/22/1/001458 від 20.12.2022, сторонами якого зазначені ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС» (комісіонер) та ОСОБА_1 (комітент), комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу: марка, модель CHERY EASTAR, колір чорний, VIN, № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за власником транспортного засобу 29.09.2020, за ціною, погодженою сторонами, а саме 5000 грн.

При цьому встановлено, що зазначений договір комісії містить лише підпис представника ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС» і не містить підпису ОСОБА_1 .

З договору купівлі-продажу транспортного засобу №8124/22/1257 від 21.12.2022 вбачається, що ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС» (продавець на підставі договору комісії №8124/22/1/001458 від 20.12.2022, укладеного з власником транспортного засобу) передав у власність ОСОБА_2 (покупець) транспортний засіб марка CHERY модель EASTAR, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 за ціною 5000 грн. Вказаний договір підписано представником ТОВ «ВТК ЕЛЬБРУС» та ОСОБА_2 .

На підставі заяви ОСОБА_2 №939591440 від 21.12.2022 в ТСЦ 5343 проведено перереєстрацію автомобіля на нового власника за договором купівлі-продажу, видано нове свідоцтво по право власності на транспортний засіб.

У позовній заяві зазначено, що на початку 2021 року ОСОБА_3 звернувся до позивача ОСОБА_1 з проханням надати йому на невеликий проміжок часу в користування належний їй автомобіль марки CHERY модель EASTAR, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 . Маючі нормальні стосунки, позивач на це погодилась. У подальшому на її постійні прохання повернути автомобіль вона чула лише обіцянки від ОСОБА_3 , який автомобіль їй так і не повернув.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 на його прохання у користування автомобіль CHERY EASTAR д.н.з. НОМЕР_1 , ключі та техпаспорт. ОСОБА_3 періодично повертав автомобіль і знову брав у позивача з її дозволу. Після лютого 2022 року позивач звернулась до ОСОБА_3 з питання повернення їй автомобіля. В подальшому на прохання ОСОБА_1 повернути автомобіль ОСОБА_3 його не повернув.

Встановивши зазначені обставини, районний суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову. Керуючись правовою позицією Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.12.2023 у справі №607/8879/21, районний суд вказав, що оскільки позивачем було добровільно передано належний їй автомобіль марки CHERY модель EASTAR, номер кузова НОМЕР_2 , у користування ОСОБА_3 разом із ключами та реєстраційними документами на підставі усної домовленості, а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, наявні підстави для висновку, що автомобіль вибув із володіння ОСОБА_1 з її волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Суб`єктом звернення із витребуванням майна у порядку статті 388 ЦК України є власник майна.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року справа № 607/8879/21 провадження № 61-7375сво22 викладено правовий висновок, згідно якого з метою узгодження правозастосовчої практики у спірних правовідносинах Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступила від висновку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 червня 2023 року у справі №607/7354/21 (провадження № 61-11503св22) із зазначенням правового висновку про те, що передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

У справі, що переглядається районним судом встановлено, та не заперечувалось позивачкою та її представником, що ОСОБА_1 добровільно передавала у користування ОСОБА_3 спірний автомобіль, ключі та реєстраційні документи.

Обставин, встановлених місцевим судом, представник позивача у апеляційній скарзі не спростував.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними за своїм змістом позиції позивача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюка Ігоря Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайоного суду Полтавської області від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю.В. Дряниця

Судді Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак