КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/1081/26
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «НК ЕКОСЕРВІС» про припинення трудових відносин та звільнення,
10.12.2025 року до Київського районного суду міста Одеси через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального підприємства «НК ЕКОСЕРВІС» про припинення трудових відносин та звільнення, в якій позивачка просить суд припинити трудові відносини між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «НК ЕКОСЕРВІС» та звільнити її з посади приймальника замовлень від населення на поховальне обслуговування цеху ритуальних послуг на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 18.11.2019 року вона - ОСОБА_1 була прийнята на роботу до КП «НК ЕКОСЕРВІС» на посаду приймальника замовлень від населення на поховальне обслуговування цеху ритуальних послуг, згідно наказу №115-п від 18.11.2019 року, де вона працювала у період з 18.11.2019 року до повномасштабного вторгнення і з 24 лютого 2022 року вона була вимушена покинути м.Нова Каховка у зв`язку з окупацією міста. Як зазначає позивачка, відповідач по справі КП «НК ЕКОСЕРВІС» знаходиться на окупованій території України, відомості про припинення діяльності якого відсутні, як і відсутня інформація про зміну місцезнаходження відповідача та переміщення з тимчасово окупованої території України. Додатково позивачка вказує, що засоби зв`язку з відповідачем відсутні, а приймаючи не обслуговування УДППЗ «Укрпошта» з 24 лютого 2022 року областей та територій, які тимчасово перебувають в окупації, вона позбавлена можливості повідомити відповідача, шляхом надсилання поштовим відправленням заяви про припинення трудових відносин.
Позивачка у позові посилається на те, що вона зверталась до Центру зайнятості населення в усному порядку, де їй було повідомлено, що відповідних заяв в порядку передбаченому статтею 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» центр зайнятості не розглядає та приймати не буде, оскільки позивач є пенсіонером, а такі заяви приймають виключно від осіб, які мають на меті продовжувати свою трудову діяльність, і було роз`яснено позивачеві право на звернення до суду з відповідним позовом.
Позивачка також вказує, що встановлення заявленого факту їй необхідно, оскільки вона, як пенсіонер за віком, має на меті отримувати доплати до пенсії за віком та оформлювати інші соціальні виплати.
З посиланням на вказані обставини, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.
Позовна заява відповідає вимогам встановленим ст. 175-177 ЦПК України. Підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.
Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15.12.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.
В ухвалі суду, судом визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
У судове засідання призначене на 27.01.2026 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
Однак, 26.01.2026 року до суду від представника позивача до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності.
Відповідач КП «НК ЕКОСЕРВІС» до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Щодо сповіщення відповідача по справі, суд зазначає наступне.
Статтею 128 ЦПК України врегульовано, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Приймаючи викладене, оскільки відповідач не має зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС, а зареєстроване місце проживання останнього належить до тимчасово окупованої території України, до якої не надаються послуги зі скерування поштових відправлень, судом здійснювалось повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку передбаченому ч.11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Отже, відповідач у відповідності до положень статті 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Судом підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України не встановлено.
За наслідком викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі на підставі документів наявних в матеріалах справи.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуюче вищевикладене, судом у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, на ім`я якої 12.12.2013 року Новокаховським МС УДМС України в Херсонській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , в якому наявний запис про реєстрацію шлюбу 26.11.2013 року з громадянином ОСОБА_2 , також позивачка перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за віком.
Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 починаючи з 13.03.1998 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом визнається загальновідомим і таким, що не потребує доказуванню в межах даного провадження, що починаючи з 24.02.2022 Указом Президента України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який неодноразово продовжено і діє по теперішній час день ухвалення даного рішення суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України, є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, позивачка проживала за адресою, яка починаючи з 24.02.2022 року належить до тимчасово окупованої території України.
Також у відповідності до наданих до позову копій трудових книжок серії НОМЕР_2 , заповненої 03.09.2001 року, та заповненої 21.09.2004 року на ім`я ОСОБА_3 , яка змінила прізвище на ОСОБА_4 , наявний запис про працевлаштування і прийняття ОСОБА_1 18.11.2019 року на роботу в Комунальне підприємство «НК ЕКОСЕРВІС» на посаду приймальника замовлень від населення на поховальне обслуговування цеху ритуальних послуг, на підставі наказу №115-п від 18.11.2019 року.
Згідно з вказаною трудовою книжкою, записи про припинення вказаних трудових відносин між позивачкою та Комунальним підприємством «НК ЕКОСЕРВІС» відсутні, як і відсутні інші записи про працевлаштування позивачки.
Отже, позивачка - ОСОБА_1 починаючи з 18.11.2019 року перебуває в трудових відносинах з Комунальним підприємством «НК ЕКОСЕРВІС», в якому працювала на посаді приймальника замовлень від населення на поховальне обслуговування цеху ритуальних послуг.
Місце розташування відповідача є територія, яка починаючи з 24.02.2022 року належить до тимчасово окупованої Російською Федерацією території України. Інформація про зміну місця знаходження відповідача з тимчасово окупованої території України, відсутня.
Позивачка посилаючись на неможливість у встановлений законом спосіб припинити трудові відносини з відповідачем звернулась до суду з даним позовом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.
Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Згідно зі ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ч. 2 ст. 2 КЗпП України).
Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно зі статтею 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника, або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745, зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
Частиною другою статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованих територіях України» встановлено, що гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Факт внутрішнього переміщення, згідно ч. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 Кодексу законів про працю України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору.
Датою припинення трудового договору є день, наступний за днем подання такої заяви.
Центр зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи у день припинення трудового договору повідомляє про це: роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними). У разі якщо у таких осіб не розірвані трудові договори з роботодавцем, що перебуває на непідконтрольній території або щодо якого відсутня інформація про місце перебування, заява зберігається у територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, на підконтрольній території до моменту деокупації (розблокування) відповідних територій, після чого протягом 7 календарних днів повідомляє роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними); територіальний орган Пенсійного фонду України; територіальний орган Державної податкової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає доведеними належними доказами, що позивачка, за своїм місцем проживання в місті Нова Каховка, Херсонська область, починаючи з 18.11.2019 року перебувала в трудових відносинах з Комунальним підприємством «НК ЕКОСЕРВІС», в якому працювала на посаді приймальника замовлень від населення на поховальне обслуговування цеху ритуальних послуг.
З початком збройної агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 року, що призвело до бойових дій та окупації частини територій України, через активні бойові дії та тимчасову окупацію території України, позивачка була вимушена виїхати з окупованого м. Нова Каховка, наразі перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб та проживає в місті Одесі.
Також суд враховує встановлені обставини, що починаючи з квітня 2022 року відсутні відомості щодо сплати страхових внесків з боку відповідача відносно позивача.
Також судом враховується, що УДППЗ «Укрпошта» не здійснюється пересилання пошти на тимчасово окуповані території, які не підконтрольні Україні, тому позивач не мала можливості подати поштовим відправленням заяву про припинення трудових відносин на адресу місцезнаходження відповідача, оскільки такі відправлення на вказану територію не приймаються.
Таким чином, суд вважає, що на сьогодні трудові відносини між сторонами фактично не існують, однак процедура припинення трудових відносин відповідно до законодавства України про працю повністю не виконана.
Крім того, судом враховується, що законодавством встановлено можливість звільнення особи через центр зайнятості виключно з метою отримання статусу безробітного, проте припинення трудових відносин особою, яка набула статусу особи з інвалідністю чи досягла пенсійного віку нормами зазначеного Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не врегульовано.
З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що існує порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене частиною першою статті 38 КЗпП України, тобто припинення трудових відносин.
У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території, визначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 24.03.2022, визначає, крім іншого, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Стаття 4 Закону встановлює особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві.
Судовим розглядом встановлено, що трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, проте позивач позбавлений можливості оформити припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку, що порушує його конституційні права.
Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог.
При таких обставинах, враховуючи те, що відповідач знаходиться на непідконтрольній Україні території, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду, зважаючи на об`єктивні обставини, що склалися в межах цієї справи, бути наділеним правом на розірвання договору з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та в межах належного способу захисту порушених прав та інтересів позивача, суд вважає наявними підстави для припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «НК ЕКОСЕРВІС» у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України.
Водночас не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про звільнення позивачки з посади приймальника замовлень від населення на поховальне обслуговування цеху ритуальних послуг, оскільки не узгоджується з належним способом захисту прав та інтересів, а рішення суду про задоволення первісної вимоги позивача про припинення трудових відносин між сторонами у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, підтверджує відповідну обставину.
Разом з тим, з метою належного поновлення порушених прав та інтересів позивача, належного виконання рішення суду у задоволеній частині вимог, суд вважає за необхідне у відповідності до положень ст. 267 ЦПК України, встановити порядок виконання рішення суду, у відповідності до якого, рішення суду у разі набрання законної сили, є підставою для внесення до трудової книжки позивачки запису про звільнення з посади приймальника замовлень від населення на поховальне обслуговування цеху ритуальних послуг в Комунальному підприємстві «НК «ЕКОСЕРВІС» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та зняття з реєстрації відповідного трудового договору укладеного між позивачкою та відповідачем.
Ухвалюючи рішення суду, судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи вищевикладене, оцінивши обставини справи, застосувавши відповідні норми права та врахувавши правові позиції Верховного Суду, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «НК ЕКОСЕРВІС» про припинення трудових відносин та звільнення, є часткового обґрунтованими, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою за пред`явлення даного позову було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №7878 від 01.12.2025 року.
За наслідком часткового задоволення позовних вимог позивача, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають у відшкодування понесених останньою витрат зі сплати судового збору, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, кошти в сумі 605,60 грн. Вимог про відшкодування інших понесених позивачем судових витрат, останньою не заявлено.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 1-18, 76-89, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 274-279, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «НК ЕКОСЕРВІС» в іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко