Справа № 349/1176/25
Провадження № 2/349/40/26
У Х В А Л А

21 січня 2026 року м. Рогатин

Рогатинський районний суд Івано-Франківської області

в складі судді Могили Р.Г.

за участю секретаря судового засідання Мартиновської І.П.,

під час проведення підготовчого засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів,

учасники підготовчого провадження:

представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Савченко М.В.

( в режимі відеоконференції )

представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бєлкін М.Л.

( в режимі відеоконференції )

представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Лагутін І.В

( в режимі відеоконференції )

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст клопотання про зупинення розгляду справи та заперечення інших учасників судового процесу

08 січня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Лагутін І.В подав клопотання про зупинення розгляду справи на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України .

Клопотання обгрунтовоно тим, що впровадженні Печерського районного суду м. Києва, перебувала цивільна справа №757/38773/17-ц за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на підставі договору позики від 10 липня 2014 року, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 10 липня 2014 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року, повний текст якого складено 15 грудня 2025 року, в задоволенні первісного та зустрічного позовів, відмовлено.

Однак сторона позивача ОСОБА_3 готує апеляційну скаргу на вказане судове рішення.

Разом з тим зазначає, що предмет та підстави зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 10 липня 2014 року в справі №757/38773/17 є тотожними, предмету та підставам (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зокрема, в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року зазначено, що вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що договір позики від 10 липня 2014 року є недійсним, оскільки грошові кошти ним від ОСОБА_3 не отримувались, а договір та розписка від 10 липня 2014 року підписані невстановленою особою від імені ОСОБА_2 .

Отже питання приналежності підписів на договорі та розписці від 10 липня 2014 року ОСОБА_2 та часу виконання таких підписів є тотожними з огляду на зміст заявлених ОСОБА_1 у цій справі підстав позову в частині оспорення договору та розписки від 10 липня 2014 року, а також заявлених клопотань про витребування доказів та призначення експертизи.

Крім того, в рамках судової справи №757/38773/17-ц вже було проведено ряд почеркознавчих та технічних експертиз щодо договору та розписки від 10 липня 2014 року, які можуть бути використані як докази у цій справі.

Правова визначеність є одним із найважливіших елементів принципу верховенства права. Суди мають утримуватися від створення ситуацій, коли одні і ті ж самі правові відносини отримують різну оцінку суду.

А тому розгляд цієї справи та ухвалення певного рішення щодо тих самих правових відносин та з тих же підстав, без остаточного вирішення справи №757/38773/17-ц, може породити ситуацію, коли відносно одного й того ж договору та розписки будуть ухвалені протилежні за змістом судові рішення.

В той же час, в даному спорі сторона позивача та сторона відповідача ОСОБА_2 порушують питання про витребування у ОСОБА_3 оригіналів договору та розписки від 10 липня 2014 року та просять суд призначити у справі комплексну експертизу.

Зазначені сторони спору, зокрема їх представники, достеменно знають, що оригінали зазначених документів було надано представником ОСОБА_3 до суду в рамках зазначеної справи №757/38773/17-ц ще у далекому 2017 році саме за ініціативою сторони відповідача ОСОБА_2 , яка вимагала проведення експертизи вказаних документів у цивільній справі, про що зазначено у судовому рішенні, і такі документи до ОСОБА_3 судом не поверталися.

Отже без остаточного вирішення спору, який розглядається в межах справи №757/38773/17-ц та набрання відповідним рішенням законної сили, розгляд цієї справи з урахуванням змінених підстав позову є неможливим.

21 січня 2026 року представник позивачки ОСОБА_4 - адвокат Савченко М.В.

подала заперечення на клопотання про зупинення розгляду справи та просила відмовити

в його задоволенні з таких підстав.

Зазначає, що відповідно до ч. 5 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Отже, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається.

Оскільки у справі № 757/38773/17-ц ОСОБА_1 не приймала участі в будь-якому процесуальному статусі, то рішення у цій справі не матиме преюдиційного значення для цієї справи.

Отже незалежно від висновків та рішень судів у справі №757/38773/17-ц , в цій справі все одно необхідно сторонам доводити чи спростовувати факт підписання договорів позик та розписок , а також передачі коштів.

При цьому навпаки, рішення у цій справі буде мати преюдиційний характер для справи №757/38773/17- ц, оскільки в ній беруть участь обидва відповідача.

Також представник позивачки зазначає, що за твердженням сторони відповідача, в

матеріалах справи №757/38773/17-ц, так і в цій справі, наразі відсутній оригінал договору позики та розписки, що оскаржуються в цій справі. Тому, з цієї точки зору, справа№757/38773/17-ц не має жодних переваг для її розгляду раніше ніж розгляд цієї справи. А будь-які докази, в тому числі висновки експертів, що наявні у справі №757/38773/17-ц, можуть бути подані сторонами до матеріалів цієї справи та так само досліджені, оскільки відсутні будь-які процесуальні перешкоди.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Лагутін І.В. клопотання про зупинення розгляду справи підтримав з підстав наведених у ньому.

Представник позивачки ОСОБА_4 - адвокат Савченко М.В. просила відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі з підстав викладених у заяві від 21 січня 2026 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бєлкін М.Л. теж просив відмовити в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі з підстав наведених представником позивачки адвокатом Савченко М.В.

Фактичні обставини справи

У вересні 2025 року ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Савченко М.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору позики та розписки від 15 лютого 2014 року, визнання недійсними договору позики та розписки від 10 липня 2014 року .

В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що згідно рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року в справі № 757/11748/22-ц , яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року було задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 , в результаті чого саме через існування оскаржуваних договорів позики, на укладення яких вона не давала згоди, була позбавлена права власності на майно, яке було спільною сумісною власністю подружжя.

До позовної заяви долучено клопотання про витребування доказів та призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Зокрема в клопотанні зазначено, що з метою призначення судово-почеркознавчої експертизи в справі необхідно витребувати у відповідача ОСОБА_3 оригінали таких документів: договір позики та розписку від 15 лютого 2014 року; договір позики та розписку від 10 липня 2014 року. Експертизу необхідно провести з метою встановлення належності підпису ОСОБА_2 на оскаржуваних договорах позики та розписки.

Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2025 року позовну заяву було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ч.5 ст. 177 ЦПК України.

Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2025 року позовну заяву було залишено без руху повторно з підстав її невідповідності вимогам п.2 ч.3 ст. 175, ч.5 ст. 177 ЦПК України.

Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого засідання .

13 листопада 2025 року аналогічне клопотання про витребування доказів та призначення судово-почеркознавчої експертизи подав представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бєлкін М.Л.

08 грудня 2025 року судом зареєстровано заяву представника позивачки адвоката Савченко М.В. про зміну підстав позову ( доповнення позову новими підставами).

В заяві зазначено, що у позивачки виникла необхідність у доповненні позову новими підставами при збереженні попередніх підстав та незмінності предмету позову та позовних вимог.

Зокрема позивачка вважає, що оскаржувані договори позики є недійсними з підстав того, що підписи ОСОБА_2 на них, в тому числі і на розписках є підробленими та не належать йому, а тому не можуть створювати правових наслідків для неї.

Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2025 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

08 січня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Лагутін І.В подав клопотання про зупинення розгляду справи з підстав передбачених пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року, повний текст якого складено 15 грудня 2025 року в справі № 757/38773/17-ц, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Також вказаним рішенням відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Рішення суду не набрало законної сили, 14 січня 2026 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Лагутін І.В. подав апеляційну скаргу.

В описовій частині рішення зазначено, що " 26.02.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просив визнати недійсним договір позики від 10.07.2014 року, укладений між ним та ОСОБА_3 . Вимоги зустрічного позову обгрунтовані тим, що договір позики від 10.07.2014 року є недійсним, оскільки грошові кошти ним від ОСОБА_3 не отримувались, а договір та розписка від 10.07.2014 року підписані невстановленою особою від імені ОСОБА_2 "

В мотивувальній частині цього рішення, яке не набрало законної сили зазначено, що "враховуючи встановлені вище обставини в їх сукупності, суд за наслідками дослідження всіх наявних у матеріалах справи доказів, дійшов висновку про те, що договір позики від 10.07.2014 року є неукладеним, оскільки останній підписаний від імені ОСОБА_2 , як позичальника, не ОСОБА_2 , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 16.08.2019 року № 17124-17126/19-32/22334/19-32 за результатами проведеної у даній справі судової експертизи. Крім того, у висновку встановлено, що відповідний підпис у розписці від 10.07.2014 року від імені ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, у зв`язку з чим дана розписка також не може засвідчувати отримання ним від ОСОБА_3 грошової суми у борг".

Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.

Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.

У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статі і 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Верховний Суд у своїх висновках щодо застосування преюдиції неодноразово зазначав таке.

Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови:

- ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі;

- ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту);

- ці обставини містяться у мотивувальній частині рішення;

- судове рішення набрало законної сили;

- у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Пунктом 5 частини першої статті 253 ЦПК України передбачено, що провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

З огляду на наведені правові висновки Верховного Суду, існування тісного матеріально-правового зв`язку між справами №349/1176/25 та №757/38773/17-ц, суд дійшов висновку, що існує об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до набрання законної сили рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року в справі №757/38773/17, оскільки з`ясування обставин належності ОСОБА_2 підписів на договорі та розписці від 10 липня 2014 року, який є особою, яка бере участь як у цій справі так і в справі №757/38773/17-ц, і ці обставини є тотожними з огляду на зміст частини позовних вимог заявлених позивачкою ОСОБА_4 у цій справі із предметом та підставами позову в справі №757/38773/17-ц, які в подальшому не потребуватимуть доказування у цій справі.

Керуючись п.6 ч.1 ст.251, п.5 ч.1 ст.253, 259-261, 268 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Зупинити провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів, до набрання законної сили рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2025 року в цивільній справі №757/38773/17-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Р.Г. Могила