Справа № 344/4082/23
Провадження № 22-ц/4808/45/26
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Кузика В.І., представника відповідача Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України адвоката Леник Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кузика Володимира Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2025 року, ухвалене суддею Бородовським С.О. в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року адвокат Кузик В.І. в інтересах позивачки ОСОБА_3 (до зміни прізвища ОСОБА_4 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_3 » на підставі свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 ), звернувся з позовом до Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у 2017 році позивачка з чоловіком звернулась до Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України для лікування безпліддя. За результатом проходження медичних процедур, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син. Висновком судового експерта О.О. Берещак від 21.12.2021 № СЕ-19/114-21/19004-БД Львівського науково дослідного експертно-криміналістичного центру біологічне споріднення дитини виключається як у матері, так і в батька. Ці обставини позивач пов`язує із неправомірним використанням співробітниками Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України допоміжних репродуктивних технологій, а саме донацію гамет та донацію ембріонів, згоду на які подружжя не надавало.

Вказував, що позивачка та її чоловік в 2018 р. уклали з відповідачем договір на лікування; позивачка народила дитину; позивачка та її чоловік надали згоду на використання свого біологічного матеріалу; завагітніла з 3 спроби; чоловік позивачки зробив тест на батьківство, яким встановлено відсутність кровного споріднення з дитиною; відповідачка зробила тест на батьківство, яким встановлено відсутність кровного споріднення з дитиною; чоловік відповідачки подав позов про виключення запису про батьківство дитини; позивачка раніше подала позов до відповідача про стягнення аліментів, але відмовилась від позову в апеляційній інстанції та рішення визнано нечинним.

Настання таких негативних наслідків та ухвалення негативних для позивачки рішень судів, вона пов`язує із наданням некваліфікованої медичної допомоги працівниками відповідача, які вчинили протиправні дії, а саме: вдалися до самовільної зміни методу лікування безпліддя, в той час як нею та її колишнім чоловіком було надано згоду на використання їхніх біологічних матеріалів, у процесі лікування було застосовано біологічний матеріал донорів шляхом донації гамет та донації ембріонів; знівелювали її права на отримання достовірної і своєчасної інформації про ефективність обраного методу лікування та не повідомили про необхідність обрання інших методів лікування.

Вказував, що позивачці завдано матеріальну та моральну шкоду. Матеріальна шкода полягає в очікуваних аліментах з відповідача на користь позивача, які повинні складати 8000 гривень, помножені на 216 місяців до повноліття дитини та складають 1800000; моральна шкода пов`язана із моральними стражданнями у зв`язку з порушенням процедури лікування, а саме методологія лікування не передбачала використання чужорідного матеріалу, що потягло за собою наслідок народження дитини без кровного споріднення; 56 400 гривень витрати на правову допомогу в інших справах, в яких приймала участь позивачка, за позовами колишнього чоловіка до неї, які вирішені не на її користь саме з вини відповідача, бо їй не було відомо про підміну біологічного матеріалу центром репродукції і використання біологічного матеріалу донорів, а її чоловік, засумнівавшись у кровному спорідненні дитини з ним, вдався до різних методів, щоб виселити позивачку з житла та оспорити батьківство. Сім`я позивачки з чоловіком розпалася, бо він не бажав виховувати чужу дитину. Позивачка без своєї згоди взяла на себе тягар виховання дитини, з якою не має кровного споріднення. Ці обставини виникли з вини відповідача. Вважає, що співмірною компенсацією буде відшкодування моральної шкоди у грошовому виразі в розмірі 1000000 гривень за рахунок відповідача.

Просив стягнути з Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України на користь позивачки матеріальну шкоду у розмірі 1893983 (один мільйон вісімсот дев`яносто три тисячі вісімдесят три) гривні 50 коп. та моральну шкоду 1000000 (один мільйон) гривень.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що будь-яка протиправність дій відповідача позивачкою не доведена, представником відповідача припущення про таку протиправність спростовано. Позивачка пред`явила позовну вимогу про стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 гривень, однак не обґрунтувала складові моральної шкоди чи загальний розмір такої вимоги, не надала суду жодного доказу, що підтверджує заявлений розмір моральної шкоди чи її складових. Судові витрати підлягають стягненню виключно в тому провадженні, в якому їх здійснено і доведено перед відповідним судом. Позивачкою також не доведено перед судом будь-якого права на аліменти з її чоловіка.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Кузик В.І., який діє в інтересах ОСОБА_2 ), подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав, що засновані на припущеннях та не належать до юридично вірогідних пояснення позивача про те, що чоловік відповідачки розірвав з нею шлюб саме через те, що в результаті лікування народилась дитина без кровного споріднення з ним. Скаржник вважає, що це не відповідає дійсності, оскільки в рішенні суду у справі про розірвання шлюбу №344/21277/19 вказано, зокрема, що позивач піддав сумніву факт свого батьківства і звернувся до спеціалізованої лабораторії з клопотанням про проведення тесту на батьківство, а оскільки згідно висновку він не є біологічним батьком дитини, ним було подано позов про виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини.

Із твердженням суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено тієї обставини, що її чоловік розірвав з нею шлюб саме через народження дитини, що спростування обставини непоходження дитини від чоловіка позивачки не визначалось законом в якості перешкоди для реалізації чоловіком позивачки його права на розірвання шлюбу, апелянт не погоджується, оскільки суд не вказав, що стало причиною розлучення, як не відсутність факту батьківства, водночас, безпідставно зазначаючи, що таке батьківство не призвело б до поновлення шлюбу позивача та її чоловіка.

Також вважає, що суд дійшов хибного висновку про те, що відповідачем спростовано припущення позивача про те, що під час її лікування позивачем було допущено порушення. Тобто, суд першої інстанції вважав, що самовільна зміна методу лікування безпліддя без згоди застосування біологічного матеріалу донорів шляхом донації гамет та донації ембріонів, що встановлено Івано-Франківським апеляційним судом у справі №344/1962/19, є тільки припущенням. Зазначає, що відповідачем не надано належних доказів про те, що ним здійснювалося лікування належним способом.

Не погоджується із твердженням суду про те, що експерт науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Берещак О.О. досліджував материнство без відповідного доручення, з власної ініціативи, на основі самостійного збирання зразків, що є порушенням цивільного процесуального законодавства та Закону України «Про судову експертизу» та те, що висновок від 21.12.2021 NCE19/114-21/19004-БД вказаного експерта підлягає відхиленню як недопустимий доказ. Стверджує, що вказаний висновок був основним доказом в судовій справі №344/1962/19 і Івано-Франківським апеляційним судом не відхилений як недопустимий. Суд апеляційної інстанції у зазначеній справі зазначив, що згідно роз`яснень, які містяться у постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року по справі №478/690/18, висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що аналізуючи зібрані докази в справі у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що колишній чоловік позивача, підписавши 10 липня 2017 року заяву щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій, надав згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій методом ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення), який стосується використання репродуктивного матеріалу подружжя, натомість згоди на використання таких допоміжних репродуктивних технологій як донація гамет та донація ембріонів, яка оформляється окремою заявою пацієнта, не надавав. Тому скаржник вважає, що вказаний висновок судового експерта О.О.Берещак в частині встановлення факту, що колишній чоловік позивача не є біологічним батьком дитини, не може бути недопустимим доказом у цій справі.

Щодо встановлення експертом того, що і позивачка не є біологічною матір`ю дитини, то зазначає, що Івано-Франківський апеляційний суд у справі 344/1962/19, констатуючи цей факт не ставить під сумнів висновок експерта, а тому у суду першої інстанції були усі підстави для виклику в судове засідання в якості свідка судового експерта О.О.Берещак, яка може надати суду відомості про методи проведення експертизи, чому бралися окрім відповідних зразків батька ще зразки матері. Вважає, що слід також було допитати в якості свідків лікаря ОСОБА_5 та лікаря-ембріолога ОСОБА_6 , які можуть надати суду інформацію про застосовані методи лікування позивача. Вказує, що слід викликати та допитати як свідка чоловіка позивача - ОСОБА_7 , який може надати відомості суду про причини, які спонукали його до розірвання шлюбу з позивачкою.

Стверджує, що суд у судовому засіданні 18 вересня 2025 року не повідомив позивача про те, що відповідач надав письмові пояснення із зазначенням нових обставин щодо справи, відхилив клопотання позивача про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з поданими поясненнями відповідача та заявити відповідні клопотання.

З огляду на викладене просив викликати в судове засідання та допитати в якості свідків таких осіб: судового експерта Берещак О.О., ОСОБА_7 , лікаря ОСОБА_5 , лікаря-ембріолога ОСОБА_6 .

За наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Позиція інших учасників справи

Представник відповідача адвокат Леник Леся Петрівна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що викладені апелянтом доводи не вказують на порушення норм матеріального чи процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції, який правильно застосував норми процесуального та матеріального права, встановив наявність повного складу цивільного правопорушення, належно оцінив докази та прийняв справедливе та обґрунтоване рішення, що відповідає обставинам справи та усталеній практиці Верховного Суду.

Зазначає, що клопотання апелянта про виклик в судове засідання та допит свідків суперечить положенням статей 44, 80, 367 ЦПК України, не обґрунтоване належним чином, не подавалося під час розгляду справи в суді першої інстанції, тому підлягає відхиленню як таке, що заявлене несвоєчасно та без дотримання процесуальних вимог.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

У засіданні суду апеляційної інстанції позивачка та її представник адвокат Кузик В.І. доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України адвокат Леник Л.П. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги.

Представник Міністерства охорони здоров`я Ігнатова А.О. подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом апеляційної інстанції відхилено клопотання особи, яка подала апеляційну скаргу, адвоката Кузика В.І. щодо допиту у якості свідків судового експерта ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , лікаря ОСОБА_5 , лікаря-ембріолога ОСОБА_6 .

Разом з тим, витребувані для огляду і дослідження у судовому засіданні матеріали цивільних справ № 344/21277/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та № 344/1962/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , Третя особа: Івано-Франківський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про виключення відомостей про батька з актового запису, в тому числі і щодо стягнених судом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 судових витрат у зазначених справах, понесених позивачкою витрат на правничу допомогу за послуги, надані адвокатом Кузиком В.І., досліджена позовна заява про розірвання шлюбу, відзив на неї, висновок судового експерта Берещак О.О., показання свідків лікаря ОСОБА_5 , лікаря-ембріолога ОСОБА_6 .

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що позивачка та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2008 року. Бажаючи народити та виховувати дитину в сім`ї, у 2017 році вони спільно звернулись за медичною допомогою до відповідача - Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України, про що свідчить заява пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій від 10 липня 2017 року (а.с.17 том1), тобто із заяви виходить, що сторони надали згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій (також ДРТ) за формою, наведеною в додатку 2 до Порядку застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 вересня 2013 року №787.

Заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_7 від 10 липня 2017 року засвідчують їх добровільну згоду на надання медичної допомоги методами допоміжних репродуктивних технологій ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення). Сторонам роз`яснено, що для лікування може знадобитися не одна спроба до моменту настання вагітності; що у процесі лікування можуть бути виявлені невідомі раніше факти, через які, можливо, буде потрібно змінити план чи спосіб лікування; що лікування може виявитися безрезультатним.

Того ж дня була заведена медична картка подружньої пари № 3173 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , у якій фіксувався хід лікування та проведені процедури (а.с.25-28)

У журналах обліку та здачі сперми, журналах обліку, зберігання та використання кріоконсервованих ембріонів, журналі обліку кріопереносів, які велися відповідачем, міститься інформація про виконані медичні процедури і маніпуляції з пацієнтами ОСОБА_4 і ОСОБА_7 , а також складений 19.07.2017 року протокол культивування ембріонів щодо ОСОБА_9 та талина ОСОБА_10 , у ОСОБА_4 відбиралася 19.07.2017 року пункція ячників, складався протокол інвазивної процедури щодо ОСОБА_4 , оформлена інформована добровільна згода пацієнта ОСОБА_4 на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення, вівся щоденник прийому тощо (а.с.14-24, 29, 30, 32,33, 34-37 том 1)

Усі лікувальні процедури проходили y супроводі працівників відповідача, лікаря ОСОБА_5 та лікаря-ембріолога ОСОБА_6 . Лікарями було роз`яснено, що процедура лікування врегульована Порядком застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 вересня 2013 року №787 (далі також - Порядок), який визначає механізм та умови застосування методик допоміжних репродуктивних технологій.

У матеріалах справи № 344/1962/19 також міститься заява ОСОБА_4 і ОСОБА_7 від 02 квітня 2018 року щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій за формою, наведеною в додатку 2 до Порядку, підпис у якій згідно з висновком почеркознавчої експертизи, яка проведена 04 серпня 2020 року Івано-Франківським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою.

Отже, при обранні методів лікування, позивачка та ОСОБА_7 на підставі заяви від 10 липня 2017 року надали працівникам відповідача згоду на надання медичної допомоги методами допоміжних репродуктивних технологій ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення) за формою, наведеною в додатку 2 Порядку. Ця згода була підписана позивачкою та ОСОБА_7 з умовою про використання їхніх біологічних матеріалів для збереження кровного споріднення із дитиною.

Згоди на використання таких допоміжних репродуктивних технологій як донація гамет та донація ембріонів, яка оформлюється окремою заявою, позивачка та ОСОБА_7 не надавали.

За результатом проходження медичних процедур, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 06 грудня 2018 року Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с38 том 1).

Із показань свідків, допитаних судом під час розгляду цивільної справи № 344/1962/19 і досліджених судом у цій справі лікаря ОСОБА_5 , лікаря-ембріолога ОСОБА_6 встановлено, що позивачка та ОСОБА_7 дійсно були пацієнтами медичного закладу, який є відповідачем у цій справі. Свідок ОСОБА_5 пояснила, що донація біологічного матеріалу при лікуванні ОСОБА_4 не проводилася і у медичного закладу такого права не було. Вважає, що процедура запліднення проводилася відповідно до встановленого Порядку, пояснити відсутність споріднення між батьками і дитиною не може.

Позивачка вказувала, що її колишній чоловік ОСОБА_7 сумнівався у кровному спорідненні із сином, її прохання та спроби зберегти сім`ю на нього не діяли. Для з`ясування питання кровного споріднення із дитиною він зробив тест на батьківство.

Відповідно до звіту щодо тесту на батьківство від 24.01.2019 р. № ID 23863, виконаним лабораторією «GENORAMA LLC», немає кровного споріднення між колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_7 та сином - ОСОБА_11 ; ОСОБА_7 (передбачуваний батько) виключається як біологічний батько дитини.

Позивачка зазначала, що для розвіяння сумнівів у тому, що вона є біологічною матір`ю дитини, нею проведено відповідний тест.

Згідно з експертним висновком про біологічне материнство № MG19-61795 від 07 лютого 2019 року, виконаним лабораторією «Medical Genomics Ltd», біологічне материнство передбачуваної матері ( ОСОБА_4 ) до дитини ( ОСОБА_11 ) виключається, ймовірність материнства складає 0 %.

Позивачка вказувала, що користуючись вказаними вище результатами тесту на батьківство її колишній чоловік ОСОБА_7 подав позов про розірвання шлюбу, який було задоволено рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 січня 2020 року у справі № 344/21277/19. Оглянуті у судовому засіданні матеріали цивільної справи № 344/21277/19 свідчать про те, що причинами подання позову про розірвання шлюбу ОСОБА_7 зазначив, що сімейне життя у них з ОСОБА_12 не склалося і він піддав сумніву батьківство щодо сина, яке не підтвердилося за результатами проведення тесту на батьківство. При цьому ОСОБА_12 подала заяву про визнання позову частково, у якій погодилася із розірванням шлюбу, але заперечила висновок про відсутність споріднення з батьком та сином, через відсутність рішення суду (а.с.79-80 том 1, 195-196 том 2)

Крім того, її колишній чоловік ОСОБА_7 подав позов про виключення відомостей про батька з актового запису про народження ОСОБА_11 від 06 грудня 2018 року №2805, складеного Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. Позовні вимоги задоволено постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 344/1962/19 (а.с. 39-46, 49-71 том1).

Згідно з висновком судового експерта Берещак О.О. від 21.12.2021 року №СЕ-19/114-21/19004-БД Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ОСОБА_7 не може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_11 ; ОСОБА_4 не може бути біологічною матір`ю малолітнього ОСОБА_11 (а.с. 193, 194 том 2).

Постановою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 344/1962/19 встановлено, що у процесі лікування безпліддя сторін були використані ДРТ, які передбачені розділом V Порядку «Донація гамет та ембріонів». Зазначено, що «Встановивши, що на час реєстрації позивача батьком ОСОБА_11 , він не знав, що не є його біологічним батьком; підписавши 10 липня 2017 року заяву про застосування ДРТ ОСОБА_7 надав згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій методом ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення), який стосується використання репродуктивного матеріалу подружжя, натомість згоди на використання таких ДРТ як донація гамет та донація ембріонів, яка оформляється окремою заявою пацієнта за формою, наведеною в додатку 16 до цього Порядку, не надавав, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову».

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у справі №344/12099/20 визнано нечинним заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2021 року у зв`язку поданням заяви ОСОБА_4 про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову. Заява обґрунтована тим, що після відкриття провадження у справі Івано-Франківським апеляційним судом ухвалено нове рішення у справі №344/1962/19 про виключення відомостей про ОСОБА_7 , як батька дитини ОСОБА_11 з актового запису №2805 від 06 грудня 2018 року про народження ОСОБА_11 . ОСОБА_7 не є батьком ОСОБА_11 (а.с.76-78 том1).

Отже, вирішення судом спору у справі №344/1962/19 на користь ОСОБА_7 , який був позивачем у справі, та виключення відомостей про ОСОБА_7 як батька ОСОБА_11 , призвели до визнання нечинним заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2021 року у справі № 344/12099/20 про стягнення аліментів, яким було присуджено з ОСОБА_7 , на користь позивачки ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_11 у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок щомісячно, з дня народження дитини та до досягнення сином повноліття.

Апеляційним судом перевірено у спосіб огляду у судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 344/1962/19 про виключення із актового запису відомостей про батька та судових рішень, а також судового рішення у справі № 344/12099/20 про стягнення аліментів з ОСОБА_7 на утримання дитини, у яких підтверджується понесення позивачкою судових витрат, які полягали у стягненні з неї як зі сторони, не на користь якої ухвалені рішення, а на користь позивача ОСОБА_7 , як сторони, на користь якої ухвалені судові рішення, а також витрат, які вона понесла за надання правничої допомоги адвокатом Кузиком В.І. у цих справах на підставі відповідних договорів з наданням адвокатом квитанцій до прибуткових касових ордерів на загальну суму 56 400 гривень (а.с.39-104 том 1)

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» пацієнт, який досяг повноліття, має право на отримання достовірної і повної інформації про стан свого здоров`я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються його здоров`я.

Згідно з ч.1, 2, 4 ст.43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта), а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним, медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників. Згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників. Пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Із зазначених норм закону слід дійти висновку, що для проведення будь-якого медичного втручання необхідна добровільна згода на це відповідної особи, виключенням є лише наявність ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання.

Відповідно до ч.1 ст.48 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» застосування штучного запліднення та імплантації ембріона здійснюється згідно з умовами та порядком, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за медичними показаннями повнолітньої жінки, з якою проводиться така дія, за умови наявності письмової згоди подружжя, забезпечення анонімності донора та збереження лікарської таємниці.

Отже, повнолітні жінка або чоловік мають право на проведення щодо них лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій згідно з порядком та умовами, встановленими законодавством. Умови і порядок застосування штучного запліднення та імплантації ембріона визначаються Міністерством охорони здоров`я України.

Так, Порядком визначено, що під ДРТ розуміються методики лікування безпліддя, за яких маніпуляції з репродуктивними клітинами, окремі або всі етапи підготовки репродуктивних клітин, процеси запліднення і розвитку ембріонів до перенесення їх у матку пацієнтки здійснюються в умовах in vitro (пункт 1.2 Порядку).

У розділі І «Загальні положення» Порядку визначено, що питання щодо застосування методик ДРТ вирішується після оформлення заяви пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій за формою, наведеною в додатку 2 до цього Порядку (далі - Заява пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій), медичного огляду та відповідного обстеження (пункт 1.8).

У Заяві пацієнта щодо застосування ДРТ слід вказати, на яку саме методику допоміжної репродуктивної технології пацієнт надає згоду в чітко визначеному для цього місці в нормативній формі.

Для застосування екстракорпорального запліднення достатньою нормативною умовою буде підписання Заяви пацієнта щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій, у якій міститься добровільна згода на надання медичної допомоги методами ДРТ з метою лікування безпліддя.

Суди встановили, що заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_4 засвідчують їх добровільну згоду про надання медичної допомоги методами допоміжних репродуктивних технологій ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення). Пацієнтам роз`яснено що для лікування може знадобитися не одна спроба до моменту настання вагітності; що у процесі лікування можуть бути виявлені невідомі раніше факти, через які можливо, буде потрібно змінити план чи спосіб лікування; що лікування може виявитися безрезультатним.

Однак, у процесі лікування безпліддя були використані ДРТ, які передбачені розділом V Порядку «Донація гамет та ембріонів».

Так, згідно з пунктом 5.1 Порядку донація гамет та ембріонів - процедура, за якою донори за письмово оформленою добровільною згодою надають свої статеві клітини-гамети (сперму, ооцити) або ембріони для використання в інших осіб при лікуванні безпліддя.

У пункті 5.24 Порядку визначено, що використання донорських гамет та ембріонів здійснюється за Заявою пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій із гаметами/ембріонами донорів за формою, наведеною в додатку 16 до цього Порядку, Заявою пацієнтки/пацієнтів про використання донорських ооцитів, інформованою добровільною згодою на донорство ембріонів.

Отже, для використання ДРТ, які передбачені розділом V Порядку, обов`язковою умовою є складання Заяви пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій із гаметами/ембріонами донорів усталеної форми, а саме за формою, наведеною в додатку 16 до цього Порядку.

Суди встановили, що позивач не складав заяву за формою, наведеною в додатку 16 до цього Порядку, підписання якої надавала б можливість при лікуванні безпліддя сторін використати ДРТ, які передбачені розділом V Порядку, що виключало право медичного закладу використовувати вказану методику для лікування безпліддя сторін.

Встановивши, що на час реєстрації позивача ( ОСОБА_7 ) батьком ОСОБА_11 він не знав, що не є його біологічним батьком; підписавши 10 липня 2017 року заяву щодо застосування ДРТ ОСОБА_7 надав згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій методом ЕКЗ (екстракорпоральне запліднення), який стосується використання репродуктивного матеріалу подружжя, натомість згоди на використання таких ДРТ як донація гамет та донація ембріонів, яка оформляється окремою заявою пацієнта за формою, наведеною в додатку 16 до цього Порядку, не надавав, суд у справі № 344/1962/19 дійшов висновку про наявність правових підстав для виключення відомостей про батька з актового запису.

Відповідно до пп. «д» та «е» ч.1 ст.6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: кваліфіковану медичну та реабілітаційну допомогу із забезпеченням належного рівня захисту персональних даних, включаючи вільний вибір лікаря та фахівця з реабілітації, вибір методів лікування та реабілітації відповідно до рекомендацій лікаря та фахівця з реабілітації, вибір закладу охорони здоров`я, а також доступ до необхідних лікарських засобів та медичних виробів у порядку, встановленому законодавством; достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров`я і здоров`я населення, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Позивачка вказувала, що після розірвання шлюбу з чоловіком ОСОБА_7 розпочалися судові тяганини з приводу поділу сумісного майна, нажитого в шлюбі. Чоловік скористався її відсутністю і змінив всі вхідні замки в спільній квартирі. Їй з малолітнім сином довелося винаймати житло, доки тривав розгляд справи судом. Це ставило під загрозу її здоров`я та здоров`я дитини, так як вже тоді стрімко поширювалася коронавірусна інфекція. Внаслідок неправомірних дій працівників відповідача дитина з народження не має повної сім`ї, не знає свого батька, а тягар її утримання несе вона. Всі ці обставини порушили її звичайний спосіб життя, завдали надзвичайних фізичних і моральних страждань. Їй доводиться виховувати малолітню дитину самій, при цьому ще й додатково працювати, так як а ні аліментів, а ні будь-якої іншої допомоги вона не отримує. Вважає, що неправомірні дії відповідача призвели до розірвання її шлюбу з чоловіком, до неможливості стягувати з чоловіка аліменти на утримання дитини, до негативних наслідків, які настали у зв`язку з поділом майна, до особистих моральних страждань у зв`язку з тим, що позивачка виявилась не біологічною матір`ю дитини.

Позивачка стверджувала, що протиправні дії відповідача полягали у тому, що: відповідач вдався до самовільної зміни методу лікування безпліддя, в той час як нею та її колишнім чоловіком було надано згоду використання їхніх біологічних матеріалів, але у процесі лікування було застосовано біологічний матеріал донорів шляхом донації гамет та донації ембріонів; відповідач знівелював її права на отримання достовірної і своєчасної інформації про ефективність обраного методу лікування та не повідомив про необхідність обрання інших методів лікування. За наявності поінформованості про неефективність обраного методу лікування, вони як подружжя, могли б прийняти рішення про надання згоди на використання матеріалів донорів або відмовитися від лікування. З цього приводу у неї з колишнім чоловіком були тривалі дискусії і саме відсутність кровного споріднення із сином спонукало його до розірвання сімейних стосунків, а наявність описаної лікарської помилки та некваліфікованої медичної допомоги стала основною доказовою базою та посприяла йому в реалізації його планів. Дії лікарів - працівників Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України, спрямовані на самовільну зміну методів лікування, призвели до непередбачуваних негативних наслідків.

Викладені вище факти та їх зв`язок із діями працівників відповідача підтверджені та встановлені судовими рішеннями у справі № 344/1962/19.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем спростовано припущення позивача про те, що під час її лікування позивачем було допущено порушення, є помилковим.

Так, аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди (правовий висновок у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 27 лютого 2019 року в справі № 755/2545/15-ц).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 344/3764/21 та від 03 липня 2023 року у справі № 523/10085/19).

Відповідачем не доведено, що ним здійснювалося лікування належним способом, без порушень.

Доводи представника позивача, що докази, на які посилається позивачка, досліджені у справі № 344/1962/19, в тому числі і висновок експерта про відсутність спорідненості дитини з батьками не можуть бути використані у цій справі, оскільки ДЗ «Прикарпатський центр репродукції людини» МОЗ України не був учасником вказаної справи, не заслуговують на увагу, бо під час розгляду цієї справи досліджені письмові матеріали цивільної справи № 344/1962/19, а також показання свідків, і є письмовими та електронними доказами.

Також не приймаються судом доводи представника відповідача про те, що позивачка могла проходити лікування одночасно і у іншому закладі охорони здоров`я і вагітність могла настати внаслідок використання методів штучного запліднення іншим лікарем, оскільки, застосувавши стандарт доказування «вірогідність доказів», який передбачає необхідність зіставлення судом доказів, що надають позивач та відповідач та обставин справи з огляду і на їх вірогідність, дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються (лікування подружжя ОСОБА_4 у ДЗ «Прикарпатський центр репродукції людини» МОЗ України і настання вагітності позивачки, в результаті чого мало місце народження дитини, скоріше були (мали місце), аніж не були. Жодних доказів про те, що позивачка проходила лікування у іншому закладі або у іншого лікаря відповідачем не подано, а, навпаки, матеріали справи містять відповідні медичні документи про лікування подружжя ОСОБА_13 саме у ДЗ «Прикарпатський центр репродукції людини» МОЗ України.

Закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у доведеності позиції сторони. Цей стандарт доказування є вищим, ніж «вірогідність доказів» (див. постанову Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у справі № 594/837/24).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що експерт науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Берещак О.О. досліджував материнство без відповідного доручення, з власної ініціативи, на основі самостійного збирання зразків, що є порушенням цивільного процесуального законодавства та Закону України «Про судову експертизу», тому висновок від 21.12.2021 №CE19/114-21/19004-БД вказаного експерта підлягає відхиленню як недопустимий доказ.

Із таким твердженням місцевого суду колегія суддів не погоджується, оскільки вказаний висновок був основним доказом у справі №344/1962/19 і був взятий до уваги Івано-Франківським апеляційним судом, який у своєму рішенні зазначив, що згідно роз`яснень, які містяться у постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року по справі №478/690/18, висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Представник відповідача зазначає, що не може бути використаний як доказ висновок експерта про відсутність споріднення позивачки з дитиною, оскільки таке питання експерту не ставилося в ухвалі суду про призначення експертизи, а експерт вийшов за межі своїх повноважень, надаючи цей висновок.

Так, дійсно, судом під час розгляду справи № 344/9062/19 при призначенні експертизи не ставилося питання про підтвердження кровного споріднення між позивачкою і дитиною, експерт надав цей висновок у зв`язку з відбором зразків букального епітелію у ОСОБА_4 та подальше їх дослідження, яка за документами була матір`ю ОСОБА_11 та не заперечувала процедуру відбору, з таких причин: а) відповідно до переліку типових питань з встановлення біологічного батьківства, які вирішуються під час молекулярно-генетичних досліджень згідно Методики, вказане питання «Чи може громадянин «А» бути біологічним батьком дитини «Б», матір`ю якої є громадянка «В»?»; б) зразок матері, відібраний за згодою, досліджується з метою контролю та запобігання помилкового висновку, оскільки у малолітньої дитини немає документів з її особистим фото, що ідентифікує особу, тому для однозначної ідентифікації особи дитини досліджується зразок її матері; в) генетичні ознаки кожної людини складаються з частин ДНК-профілю біологічної матері та біологічного батька, тому встановлення ДНК-профілю матері дитини дає можливість з більшою ймовірністю встановити батьківство; г) експерт має право викладати у висновку експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання (а.с. 166-167 том 2).

Отже, фактично експерт застосував при наданні висновку щодо дослідження спорідненості позивачки з дитиною експертну ініціативу, застосування якої допускається положеннями частини 8 статті 102 ЦПК України, відповідно до якої якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. Ця експертна ініціатива не виходила за межі спеціальних знань експерта, висновок досліджений судом у цій справі, тому за таких обставин він може бути письмовим доказом.

На спростування цього письмового доказу, відповідачем не подано відповідного висновку експертизи, а у матеріалах справи міститься заява представника відповідача про відкликання клопотання про призначення судово-медичної імунологічної експертизи (а.с.39 том 2).

З огляду на це помилковим є висновок місцевого суду про те, що будь-яка протиправність дій відповідача позивачкою не доведена і представником відповідача припущення про таку протиправність спростовано.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що працівники Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства здоров`я України вчинили протиправні дії у процесі лікування безпліддя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , зокрема, використали ДРТ, які передбачені розділом V Порядку «Донація гамет та ембріонів», без відповідної згоди позивача та її колишнього чоловіка, фактично лікарями самовільно змінено метод лікування. Наслідком таких дій працівників відповідача став факт відсутності кровного споріднення між ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та дитиною, виключення відомостей про ОСОБА_7 як батька ОСОБА_11 . Моральна шкода, завдана позивачці полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою працівників відповідача щодо неї самої, членів її сім`ї.

Судом встановлено, що є прямий причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями працівників відповідача та ухваленням рішення про виключення відомостей про ОСОБА_7 як батька ОСОБА_11 .

Матеріали оглянутих у судовому засіданні цивільних справ свідчать про те, що позивачка дізналася про відсутність споріднення дитини з батьками під час розгляду справ за позовами ОСОБА_7 до неї.

Водночас, колегія суддів вважає, що втрата позивачкою права на отримання присуджених на користь дитини аліментів, не є матеріальною шкодою, завданою їй, оскільки аліменти є власністю дитини (частина перша статті 179 СК України) і сплачуються на утримання дитини особі, з якою дитина проживає. Позивачка ж не заявляла позовні вимоги в інтересах дитини, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати на правничу допомогу, понесені позивачкою під час розгляду справ №344/1962/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про виключення відомостей як батька та № 344/12099/20 про стягнення аліментів у розмірі 56400 грн підлягають стягненню з відповідача в користь позивачки, оскільки підтверджуються матеріалами дослідженої у судовому засіданні матеріалами цивільної справи №344/1962/19, судовим рішенням у справі № 344/12099/20 та пов`язані із неправомірними діями відповідача.

Відповідно до ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка стосується порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичних працівників, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.

Отже, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.

Розмір відшкодування моральної шкоди законодавством не встановлений.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Обгрунтовуючи моральну шкоду, яку позивачка оцінила в 1 000 000 грн, вона зазначала таке.

Для їхньої сім`ї народження дитини було дуже бажаним, про що свідчать ті обставини, що протягом тривалого часу ними було проведено кілька спроб лікування безпліддя, витрачено багато зусиль та часу. Так як вона не могла народити дитину, це питання в їхній сім`ї викликало суперечки та дискусії. Її колишній чоловік погодився на застосування ДРТ з умовою, що при екстракорпоральному заплідненні будуть використані їхні репродуктивні матеріали та був категорично проти використання біологічних матеріалів донорів. Важкою несподіванкою для її чоловіка стало те, що він дізнався, що малолітній ОСОБА_14 не є його біологічним сином. Не піддається описанню і той факт, що в процесі судової тяганини виявилося, що і вона не є біологічною матір`ю дитини. Внаслідок дій відповідача вона стала не матір`ю власної дитини, а є «сурогатною матір`ю». Позивачка вказувала, що їй завдає великого душевного болю і страждань та думка, що їхній з чоловіком генетичний матеріал працівники відповідача просто могли переплутати з чиїмось іншим. Отже, біологічна рідна їм дитина зараз може виховуватися іншими батьками, які теж по суті є їй чужими.

Позивачка стверджувала, що «після розлучення з чоловіком розпочалися судові тяганини з приводу поділу майна, спільно нажитого в шлюбі. Чоловік скористався її відсутністю і змінив всі вхідні замки в квартиру. Мені з малолітнім сином прийшлося винаймати житло, допоки тривав розгляд справи 3 судом. Це ставило під загрозу моє здоров`я та здоров`я дитини, так як вже тоді стрімко поширювалася коронавірусна інфекція. Внаслідок неправомірних дій працівників Відповідача дитина з народження не має повної сім`ї, не знає свого батька, а тягар її утримання несу я. Всі ці обставини порушили мій звичайний спосіб життя, завдали надзвичайних фізичних і моральних страждань. Мені приходиться виховувати малолітню дитину одній, при цьому ще й додатково працювати, так як ні аліментів, ні будь-якої іншої допомоги я не отримую».

Апеляційний суд вважає, що враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, характер вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а отже, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин завдання позивачці моральної шкоди, розумним, виваженим і справедливим буде стягнути з відповідача в користь позивачки відшкодування моральної шкоди у сумі 800 000 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Вищезазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, який неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та не врахував судову практику Верховного Суду, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди в розмірі 56 400 гривень та моральної шкоди в розмірі 800 000 (вісімсот тисяч) гривень.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо судових витрат

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 22 684 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кузика Володимира Івановича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України (Код , 76018, місце знаходження: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 49) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) майнову шкоду в розмірі 56 400 гривень та моральну шкоду в розмірі 800 000 (вісімсот тисяч) гривень.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Державного закладу «Прикарпатський центр репродукції людини» Міністерства охорони здоров`я України (Код , 76018, місце знаходження: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 49) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати, понесені на сплату судового збору в розмірі 22 684 (двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 30 січня 2026 року.