ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м.Суми

Справа №591/2633/24

Номер провадження 22-ц/816/136/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Черних О. М.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 лютого 2025 року ухваленого в м. Суми в складі судді Сидоренко А.П., повне рішення складене 19 лютого 2025 року, -

в с т а н о в и в :

15 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 1994 року по 29 березня 2017 року, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу, 18 вересня 1995 року, сторони придбали спірну квартиру, оформили її на відповідача, позивачка зареєстрована в квартирі з моменту її придбання, а син - з 2010 року. За усною домовленістю з відповідачем, ураховуючи сплату заявницею заборгованості за кредитним договором №761/4-263 за рішенням суду у справі № 591/8260/14-ц від 18 грудня 2014 року в сумі 146652,68 грн, відповідач пообіцяв подарувати квартиру сину. З 2014 року позивачка самостійно сплачувала комунальні послуги за квартиру, здійснює поточний ремонт, на даний час у квартирі проживають її батьки. ІНФОРМАЦІЯ_2 син сторін загинув під час виконання бойового завдання, 02 лютого 2024 року відбулося поховання сина, після чого відповідач повідомив про намір продати квартиру. При перегляді речей сина позивачкою була виявлена посвідчена приватним нотаріусом довіреність від 12 квітня 2019 року, якою відповідач уповноважував заявницю подарувати спірну квартиру сину. Про існування цієї довіреності заявниці не було відомо, вона вважала, що квартира вже подарована сину. Вважає, що відповідач свідомо ввів заявницю в оману щодо дарування квартири сину, оскільки в цивільній справі № 591/8260/14-ц накладена заборона на її відчуження.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 лютого 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3091,85 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірна квартира була придбана за кошти від проданої набутої заявником до шлюбу квартири в м. Харкові, тобто за особисті кошти, про що позивачка знала з 1995 року і саме тому квартира була оформлена на відповідача. У 2003 році сторони розірвали шлюб, після чого відповідач неодноразово просив позивачку, щоб її батьки з`їхали з належної йому квартири. Крім того, відповідач повідомляв позивачку про намір переїхати до квартири та наступний її продаж, на що позивачка погодилась за умови виконання відповідачем ремонту в квартирі її батьків, що заявником було зроблено за кредитні кошти (договір про споживчий кредит від 15 травня 2007 року). Відтак, з 2003 по 2007 роки сторони неодноразово вирішували питання спірної квартири, тобто позивачка пропустила трирічний строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Гриценко Б.М. просить відмовити у задоволенні скарги , а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що квартира придбана під час шлюбу, тобто є їх спільною сумісною власністю. Доказів володіння та продажу квартири в м. Харкові відповідач суду не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , його представника адвоката Кліпікова Р.Б., представника ОСОБА_1 адвоката Гриценка Б.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 листопада 1994 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 3), який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 травня 2003 року розірвано (а.с. 41).

29 березня 2017 року видано свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 5).

18 вересня 1995 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 9, 10).

15 травня 2007 року між АКБ СО «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 761/4-263, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 11250 швейцарських франків з процентною ставкою в розмірі 9% річних, строк користування кредитом до 10 травня 2022 року, що підтверджується копією кредитного договору (а.с.72-74).

15 травня 2007року в забезпечення виконання кредитного договору № 761/4-263 від 15 травня 2007 року укладено договір поруки, поручителем за яким є ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору поруки (а.с. 77-78).

15 травня 2008 року між АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту № 761/4-263 від 15 травня 2007 року, за яким в іпотеку передано спірну квартиру (а.с. 79-80).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 грудня 2014 року у справі № 591/8260/14-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором № 761/4-263 в сумі 146652,68 грн (а.с. 13-14, 75-76).

22 лютого 2019 року закінчені виконавчі провадження з виконання виконавчих листів по справі № 591/8260/14-ц від 23 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку боргу за кредитним договором в сумі 146652,68 грн (а.с. 68-69, 70).

Квитанцією від 21 лютого 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 сплачено 146654,68 грн по виконавчому листу № 591/8260/14-ц (а.с. 71).

Довіреністю від 28 квітня 2019 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 подарувати сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Довіреність діяла до 12 квітня 2022 року (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 загинув під час виконання бойового завдання (а.с. 6).

З 21 серпня 2019 року ОСОБА_2 працює в ТОВ «Феррострой» (а.с. 43), з травня 2023 року ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_4 , як працівники товариства, проживали в кімнаті № НОМЕР_1 блоку № НОМЕР_2 гуртожитку № НОМЕР_3 в АДРЕСА_3 (зворот а.с. 42).

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона товаришувала зі сторонами, після їх розлучення з позивачкою припинила спілкування, з відповідачем підтримує дружні відносини. З відповідачем познайомилися в 1995 році, він вже працював на залізниці. Позивачка улаштувалася на її посаду. Вони товаришували сім`ями, часто зустрічалися. У 1998 році вони були на її весіллі. З 1999 року не так часто стали спілкуватися. Відповідач у 2001 році повідомив, що з позивачкою стосунки погіршилися, він намагався зберегти сім`ю. Він тяжко переносив розлучення. Розлучилися сторони у 2003 році. У них був спільний син ОСОБА_3 . На суді ОСОБА_6 сказала, щоб син залишився з батьком, це її здивувало. З 1996 року сторони як подружжя жили по АДРЕСА_4 . Вони казали, що це квартира батьків, а батьки проживали на дев`ятому мікрорайоні, адресу не знає. Зі слів їх обох, свідку відомо, що ОСОБА_7 продав у м. Харкові квартиру і вони купили однокімнатну квартиру і батьки залишилися в ній проживати. Після розлучення відповідач казав, що хотів роз`їхатися і поїхати в квартиру. Але домовитися вони з цього приводу не змогли. У 2007 році відповідач сказав, що вони домовилися, що якщо він зробить ремонт на Харківській і батьки переїдуть, вони роз`їдуться. Він сказав, що буде брати кредит. Він взяв гроші почав робити ремонт, рушили стіни, меблі купували. Відповідач мав якісь проблеми з банком, брав кредит, судові справи були. Потім вони вже рідко спілкувалися, батьки так і не переїхали в ту квартиру. Відповідач вчив сина, влаштував його на роботу. Після розлучення сторони проживали в квартирі по АДРЕСА_4 . Відповідач просив документи, щоб продати квартиру та поїхати. У 2007 році нарешті позивачка погодилася. Відомо, що спочатку кредит виплачував відповідач, чи виплачено в подальшому їй не відомо. Відповідач у 2010 році виїхав на заробітки і перестав проживати там.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є братом відповідача, мешкає в м. Харків. Вони усі проживали в квартирі розташованої в АДРЕСА_5 , а саме: мати, дідусь і відповідач. У 1986 році мати отримала нову квартиру, і він, мати і брат туди переїхали, а дідусь залишився у старій квартирі. У 1990 році забрали дідуся, а відповідач переїхав в квартиру дідуся. Він проживав окремо. У 1994 році брат одружився, вони стали проживати з позивачкою в цій однокімнатній квартирі. Потім брат приватизував цю квартиру і вони її продали. Це було наприкінці 90-х років, угода була при ньому. Гроші від продажу квартири деякий час зберігалися у нього, за ці гроші була куплена відповідачем квартира у місті Суми. Частина грошей була витрачена на купівлю електроніки та меблів. У 2002 році почався розлад з дружиною у брата, у 2003 році вони розлучилися. Зі слів відповідача, йому відомо про те, що він переїзджає у свою квартиру, яка була куплена у м. Суми, і мав проживати з сином ОСОБА_3 там, а позивачка мала залишитися у двокімнатній квартирі її батьків. В квартирі, яка куплена відповідачем проживали батьки позивачки. Була домовленість, що батьки переїдуть як буде куплена квартира. Через деякий час так і не переїхав, він запитав чому, то він сказав, що позивачка відмовилася, а потім виставила вимогу зробити ремонт у квартирі по АДРЕСА_4 у двокімнатній квартирі, і тоді вона забере своїх батьків, давши відповідачу з сином проживати в однокімнатній квартирі. Для цього був взятий кредит, щоб зробити ремонт 11000 швейцарських франків. Ремонт був зроблений, але позивачка так і не забрала своїх батьків. Після розлучення відповідач з сином планували переїзд у м. Харків, плануючи продати квартиру і купити у м. Харків, але угода не вийшла і переїзд не вдався. Позивачка при укладенні шлюбу не працювала. Продаж квартири у м. Харків було здійснено за 5500 тисяч доларів, йому це відомо, бо гроші зберігалися у нього. Це була дуже велика сума на той час. Він брав 4000 доларів США для купівлі квартири у м. Суми, а потім ще решту на купівлю електроніки та меблів. Гроші за кредит були сплачені за рахунок заощаджень відповідача і свідок давав близько 1000 доларів США позивачці. Вона йому телефонувала і просила зайняти, і він їй зайняв ці гроші. Розписки з неї не брав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана в період шлюбу та під час спільного проживання сторін, а тому суд вважав це майно спільною сумісною власністю. Суд спростував доводи відповідача про набуття квартири за рахунок особистих коштів, вказавши на відсутність відповідних доказів. Суд критично оцінив покази свідка ОСОБА_8 , урахувавши його родинні стосунки з відповідачем та можливу заінтересованість у вирішенні спору на користь брата. До того ж покази свідка про вартість продажу квартири (5500 доларів США) відрізняються від пояснень відповідача (4000 доларів США). Також суд дав оцінку заяві про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, зазначивши, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Доводи відповідача про умови виселення батьків позивачки з квартири, домовленість про ремонт за рахунок кредитних коштів суд до уваги не взяв, оскільки після ремонту квартири відповідач не пред`явив претензії про виселення з квартири, а заявив такі вимоги в позові у травні 2024 року, тобто після подачі позову у цій справі. Також суд вважав, що обставини домовленості проживання батьків позивачки у спірній квартирі не можуть свідчити про факт наявності претензій відповідача щодо одноосібного володіння спірною квартирою, а посвідчення ним у квітні 2019 року довіреності, якою відповідач уповноважив позивачку подарувати від свого імені спірну квартиру сину, свідчить про певну ступінь довіри до неї та відсутність суперечностей щодо права власності спільного майна подружжя. Таким чином відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами обставини того, що позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права раніше лютого 2024 року. За встановлених обставин суд дійшов до висновку, що придбання спірної квартири відбулось під час шлюбу, а тому спірне житло належить сторонам на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

За ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

За вказаних вище норм права та встановлених у справі обставин вбачається, що спірна квартира набута сторонами під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, тобто сторони мають право на рівні частки у цьому майні.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідачем не доведено придбання квартири за особисті кошти, не в інтересах сім`ї. Доводи відповідача про продаж квартири у м. Харкові не можуть ґрунтуватись на показах свідків, оскільки ця обставина може бути підтверджена лише відповідними письмовими доказами: правочином, розрахунковим документом, випискою з банківського рахунку про надходження відповідної суми коштів, розписка про отримання коштів від продажу квартири, тощо. Решта доводів відповідача щодо обставин проживання батьків позивачки в квартирі, її ремонт за відсутності доведеного факту придбання квартири за особисті кошти правового значення не мають.

Доводам апеляційної скарги щодо застосування наслідків пропуску трирічного строку позовної давності суд першої інстанції дав належну оцінку, з якою апеляційний суд повністю погоджується і до повторної оцінки не вдається.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування чи зміни даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

О. М. Черних