Дата документу 21.01.2026 Справа № 336/2611/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/2611/25 Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/284/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлан» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлан» про розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати, зобов`язання повернути земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлан», вказавши, що 14.04.2017 року між сторонами був укладений договір № 27, за умовами якого ОСОБА_1 передав ТОВ «Укрлан» в оренду земельну ділянку площею 10,864 га, кадастровий номер :03:002:0134. Договір оренди був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обмежень 12.05.2017 року. ТОВ «Укрлан» продовжує використовувати земельну ділянку, однак, з 2022 року відповідачем не сплачується орендна плата.

Просив:

розірвати договір оренди землі № 27 від 14.04.2017 року, укладений між ТОВ «Укрлан» та ОСОБА_1 ;

стягнути з ТОВ «Укрлан» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в сумі 25749,2 гривень, втрати від інфляції в сумі 3012,65 гривень, 3% річних в сумі 772,47 гривень та пеню в сумі 2535,27 гривень;

зобов`язати ТОВ «Укрлан» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 10,864 га, кадастровий номер :03:002:0134, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Розірвано договір оренди землі № 27 від 14.04.2017 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0134 площею 10,8640 га, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрлан».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлан» на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за договором оренди землі № 27 від 14.04.2017 року за 2022 рік в сумі 8583,06 гривень (вісім тисяч п`ятсот вісімдесят три гривні 06 коп), інфляційні втрати в сумі 1723,27 гривні (одна тисяча сімсот двадцять три гривні 27 коп), 3% річних в сумі 557,31 гривень (п`ятсот п`ятдесят сім гривень 31 коп), пеню в сумі 1162,93 гривні (одна тисяча сто шістдесят дві гривні 93 коп).

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрлан» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0134 площею 10,8640 га.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлан» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1075,55 гривень (одна тисяча сімдесят п`ять гривень 55 коп).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ТОВ «Укрлан» Макаренко О.М. подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

05 грудня 2025 року від представника ОСОБА_1 Кузнєцова Д.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що суд не повною мірою дослідив фактичні обставини справи, зокрема, відкидаючи доводи ТОВ «УКРЛАН» про неможливість використання земельної ділянки в своїй господарській діяльності у зв`язку з розташуванням її в зоні активних бойових дій, дійшов передчасного висновку, що такі обставини не підтверджені матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, розташована на території Таврійської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, площею 10,864 га, кадастровий номер :03:002:0134, належить на праві власності ОСОБА_1

14.04.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрлан» укладений договір оренди землі № 27, за умовами якого ОСОБА_1 надав, а ТОВ «Укрлан» прийняв в строкове платне користування земельну ділянку площею 10,864 га з кадастровим номером :03:002:0134, строком до 31.12.2027 року. Розмір орендної плати визначений п. 9 договору та становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, орендна плата вноситься з 01 серпня по 31 грудня щорічно.

У невизначену дату ОСОБА_1 направив ТОВ «Укрлан» вимогу про погашення заборгованості з орендної плати та повернення земельної ділянки.

19.12.2024 року ТОВ «Укрлан» направив лист, в якому зазначив, що строк оплати орендної плати за 2024 рік не настав, а щодо орендної плати за 2022 та 2023 роки вказували, що не мали змоги обробляти земельну ділянку через загрозу життю та здоров`ю працівників товариства. Також було висунуто пропозицію щодо зменшення розміру орендної плати.

Крім того, 13.04.2024 року ТОВ «Укрлан» звернулось із заявою про вчинення кримінального правопорушення, зокрема, щодо викрадення сільскогосподарської техніки та 14.04.2023 року до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 4 КК України.

03.08.2023 року ТОВ «Укрлан» зверталось до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, зокрема щодо ушкодження адміністративної будівлі ТОВ «Укрлан».

Згідно з протоколом по результатам позапланової інвентаризації станом на 10.07.2023 року зафіксовані пошкодження та руйнування обладнання та будівель ТОВ «Укрлан».

Згідно із наказом № 17 від 04.03.2022 року господарська діяльність ТОВ «Укрлан» призупинена в районах с. Микільське Преображенської сільської територіальної громади, с. Новопавлівка, с. Щербаки Оріхівської територіальної громади, на яких знаходяться виробничі потужності та земельні ділянки ТОВ «Укрлан».

Крім того, ТОВ «Укрлан» призупинило дії трудових договорів з деякими працівниками підприємства.

Згідно із сертифікатами Запорізької торгово-промислової палати від 24.01.2024 року, від 26.01.2024 року, від 29.01.2024 року, від 01.02.2024 року засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану (активні бойові дії на території с. Новопавлівка Пологівського району Запорізької області, с. Микільське Пологівського району Запорізької області, с. Нове Пологівського району Запорізької області що призвели до знищення зерна внаслідок ракетних обстрілів, викрадені або знищенні товарно-матеріальні цінності).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Позивачем заявлено позовні вимоги про розірвання договору внаслідок його невиконання орендарем, яке полягало в несплаті належним чином орендної плати, вимогу про стягнення заборгованості з орендної плати, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку(абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).

Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.

Відповідно до спеціальної норми частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі №918/391/23 зазначено, що поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.

Таким чином підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати.

У заявленому позові ОСОБА_1 посилався як на підставу для розірвання договору оренди земельної ділянки в односторонньому порядку саме на систематичну несплату орендарем орендної плати.

З відповіді ТОВ «УКРЛАН» (вих. № 01-12/92) від 19.12.2024 року на цей лист-вимогу ОСОБА_1 щодо сплати орендної плати та повернення 4 земельних ділянок видно, що ТОВ «УКРЛАН» фактично визнає наявність заборгованості, але виходячи з того, що вся територія Таврійської сільської ради Запорізького району (де розташовані вказані земельні ділянки) опинилась в критичній близькості до лінії зіткнення з ворогом, і ця територія з 01.02.2023 оку по 20.08.2024 року була віднесена до території активних бойових дій, що унеможливило здійснювати обробіток земельних ділянок з огляду на реальну загрозу життю та здоров`ю працівників. У цій відповіді зазначено, що ТОВ «УКРЛАН» не мало можливості здійснювати обробіток вказаних земельних ділянок за незалежною від товариства обставиною, що в силу приписів ст. 607 вказує на припинення наявного зобов`язання в зв`язку з неможливістю його виконання. Також орендар посилається на пункт 40 Договорів оренди землі яким передбачено, що «Сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо доведе, що це порушення сталося не з її вини». Посилаючись на положення ч. 4 ст. 762 ЦК України за якими «наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася», ТОВ «УКРЛАН» запропонувало ОСОБА_1 укласти додаткову угоду про зменшення орендної плати в розмірі до 30% від встановленої в договорах оренди.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Рішення суду повинно бути мотивованим і обґрунтованим, і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідачем не заперечується факт не виплати орендної плати позивачу за період з 2022 року, хоча й за наявності форс-мажорних обставин.

У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/826/18, від 23 березня 2021 року у справі № 922/2754/19, від 20 грудня 2022 року у справі № 914/1688/21, на які посилається заступник прокурора у касаційній скарзі, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2024 року у справі № 924/617/22, від 30 квітня 2024 року у справі № 903/775/23, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 383/708/16-ц зроблено висновки про те, що самий лише факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи сплачена заборгованість після звернення позивача з позовом про розірвання договору.

Колегія суддів також враховує, що розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

Як зазначалося, підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною й достатньою, і звертатися до більш загального правила частини другої статті 651 ЦК України - з метою оцінки істотності порушення договору його стороною - немає потреби.

Оскільки, ТОВ «УКРЛАН» неодноразово порушувало умови договору оренди землі, а саме систематично не сплачувало орендну плату в повному обсязі, зокрема в 2022-2024 роках, що підпадає під дію пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України та є самостійною і достатньою підставою для розірвання договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання Договору оренди земельної ділянки № 28, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРЛАН» та ОСОБА_1 .

Щодо зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРЛАН» повернути позивачу земельну ділянку колегія суддів зазначає наступне.

Наслідки припинення або розірвання договору оренди землі визначені у статті 34 Закону України «Про оренду землі». Так, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Отже, вимога про повернення земельних ділянок є похідною від вимоги про розірвання договорів оренди. Тож за наявності правових підстав (у цій справі - пункт «д» частини першої статті 141 ЗК України) для розірвання договору оренди неодмінним є обов`язок орендаря повернути земельну ділянки, що була у його користуванні.

Враховуючи встановлені обставини щодо наявності підстав для розірвання договору оренди землі та перебування спірних земельних ділянок у фактичному користуванні ТОВ «УКРЛАН», ефективним та правомірним способом захисту порушеного права позивач буде повернення йому спірної ділянки. Як і розірвання договорів оренди землі, таке повернення прямо передбачене законом, переслідує легітимну мету і є пропорційним цій меті.

Таким чинорм, висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРЛАН» повернути позивачу земельну ділянку площею площею 5,4499 га, розташовану на території Микільської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, кадастровий № :02:002:0002 є таки, що відповідає вимогам матеріального права.

Щодо стягнення з відповідача заборгованість по орендній платі, втрати від інфляції, 3% річних, пені, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом пункту (в) частини 1 статті 96 Земельного Кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату, що кореспондується з приписами статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі».

Згідно частин 1, 2 статті 762 ЦК за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. У частині 5 цієї статті вказано, що плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 6 статті 762 ЦК України встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використано ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідач ТОВ «УКРЛАН» на підтвердження того факту, що товариство, яке є орендарем/наймачем майна, протягом 2022 2024 року не могло користуватися орендованим у ОСОБА_1 нерухомим майном - земельною ділянкою, надав наступні письмові докази: наказ № 17 від 04.03.2022 року згідно якого господарська діяльність ТОВ «Укрлан» призупинена в районах с. Микільське Преображенської сільської територіальної громади, с. Новопавлівка, с. Щербаки Оріхівської територіальної громади, на яких знаходяться виробничі потужності та земельні ділянки ТОВ «Укрлан» та сертифікати Запорізької торгово-промислової палати від 24.01.2024 року, від 26.01.2024 року, від 29.01.2024 року, від 01.02.2024 року засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану (активні бойові дії на території с. Новопавлівка Пологівського району Запорізької області, с. Микільське Пологівського району Запорізької області, с. Нове Пологівського району Запорізької області що призвели до знищення зерна внаслідок ракетних обстрілів, викрадені або знищенні товарно-матеріальні цінності).

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1364, якою визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерство розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, територія Таврійської сільської територіальної громади з 01.02.2023 року по 20.08.2024 року була віднесена до території активних бойових дій, а з 21.08.2024 року до території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.

Згідно з положеннями частини шостої статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 (провадження № 12-37гс18) зазначено, що норма частини шостої статті 762 ЦК України визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Враховуючи надані відповідачем докази, судом першої інстанції правильно встановлено, що з лютого 2023 року по теперішній час земельна ділянка розташована на території активних бойових дій, тож відповідач не міг нею користуватися з обставин, за які він не відповідає, а тому в силу ч. 6 ст. 762 ЦК України відповідач звільнений від обов`язку сплати орендної плати за період з 01.02.2023 року по 2024 рік включно.

Однак, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що протягом 2022 року ним не використовувалась зазначена земельна ділянка для підприємницької діяльності, не отримувався дохід від її використання, а також і те, що використання цієї земельної ділянки було неможливим, адже лише у лютому 2023 року зазначена територія віднесена до зони активних бойових дій.

При цьому за наказом ТОВ «Укрлан» на території Таврійської сільської ради діяльність підприємства не зупинялась, а наявність форс-мажорних обставин на цій території відповідним сертифікатом торгово-промислової палати не підтверджена.

Враховуючи викладене, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача орендної плати за 2022 рік в сумі 8583,06 гривень.

Крім того, п. 14 договору оренди передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строк, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

У свою чергу ст. 625 ЦК України вказує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, суд вбачає підстави для нарахування на заборгованість з орендної плати за 2022 рік також інфляційних втрат та 3% річних за період часу з 01.01.2023 року (враховуючи, що останнім днем внесення орендної плати є 31.12.2022 року) по 28.02.2025 року.

Період прострочення оплати складає в цей період 790 днів, тож сума 3% річних становить 557,31 гривня, інфляційні втрати 1723,27 гривні.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за один рік перед поданням позову в розмірі облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення. Облікова ставка НБУ за період з 24 березня 2024 року по 23.03.2025 року (день подання позову) складала: з 24.03.2024 року по 25.04.2024 року 14,5%, з 26.04.2024 року по 13.06.2024 року 13,5%, з 14.06.2024 року по 25.07.2024 року 13%, з 26.07.2024 року по 12.12.2024 року 13%, з 13.12.2024 року по 23.01.2025 року 13,5%, з 24.01.2025 року по 06.03.2025 року 14,5%, з 07.03.2025 року по 23.03.2025 року 15,5%. Тож розмір пені на суму заборгованості з орендної плати у 8583,06 гривень за цей період часу складає 1162,93 гривні.

У колегія суддів відсутні підстави вважати зазначений висновок суду першої інстанції таким, що не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи, через недоведеність апелянтом заперечень проти них.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлан» слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлан» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: