ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/582/26 Справа № 212/2772/25 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М.Д. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №212/2772/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Соледарської міської ради Донецької області, третя особа: Державне підприємство «Артемсіль» про визнання права власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Покровського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Власенко М.Д., -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Жовтневого районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Соледарської міської ради Донецької області, третя особа: Державне підприємство «Артемсіль» про визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що головним наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 від дня отримання цієї квартири у березні 1984 року, із якою мешкали її діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Влітку 1998 року позивачі звернулись до ВО Артемсіль із заявою про приватизацію цієї квартири, оскільки будинок АДРЕСА_2 був у повному господарському відданні ПО Артемсіль.

14 серпня 1998 року позивачі отримали свідоцтво про право власності на вказану квартиру. У зв`язку з воєнною агресією проти України у червні 2022 року позивачі були евакуйовані з місця свого проживання міста Соледара до міста Дніпра, а з січня 2023 року переїхали до міста Краматорськ, а правоустановчі документи, свідоцтво про право власності на спірну квартиру були втрачені (знищені).

Позивачі звернулись до ЦНАП міста Краматорська з проханням допомогти відновити втрачені документи на квартиру, яка знаходилася в місті Соледар Бахмутського району Донецької області. Працівники ЦНАП в місті Краматорськ повідомили, щоб внести відомості про належність спірної квартири, требо звернутися до КП Бахмутське БТІ з проханням надати копії правовстановлюючих документів.

Позивачі звернулись письмово до КП Бахмутське БТІ через засоби електронного зв`язку з проханням надати копії правоустановчих документів, які б дали право на реєстрацію в реєстрі права власності. В телефонній розмові працівники КП Бахмутське БТІ вказали, що за обліками станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 ні за ким не зареєстроване.

На запит позивачів до Соледарської міської ради Донецької області щодо підтвердження факту приватизації квартири 14 серпня 1998 року було надано відповідь, згідно якої для відновлення втраченого свідоцтва про право власності що було отримано внаслідок приватизації державного житлового фонду необхідно звернутися до органу, який його видав, на території міста Соледар приватизація житла здійснювалась госпрозрахунковим бюро з оформлення документів на приватизацію житла НПФ БІ3НЕС-ТЕХ. Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що виникли у встановленому законом порядку на 01 січня 2013 року, на території міста Соледара здійснювалось комунальним підприємством Бахмутське Бюро технічної інвентаризації. Як відомо, на сьогодення госпрозрахункове бюро з оформлення документів на приватизацію житла НПФ БІЗНЕС-ТЕХ ліквідовано.

У зв`язку з чим просили суд визнати, за кожним з них, право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається із трьох кімнат, загальною площею 68,1 кв.м. в розмірі 22,7 кв.м.

Рішенням Покровського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Соледарської міської ради Донецької області, третя особа: Державне підприємство «Артемсіль» про визнання права власності на квартиру відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій вважають, що оскаржене рішення суду є необґрунтованим, не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначають, що 14 серпня 1998 року позивачі отримали свідоцтво про право власності (спільної часткової) на вказану квартиру та кожен з них отримав по 22,7 кв.м. квартири.

Факт приватизації підтверджується відміткою у паспортах позивачів, а саме: про власника приватизованого житла - ВО «Артемсіль», що право на безоплатну приватизацію використано в обсязі 22,7 кв.м. при нормі 24,3 кв.м., дата приватизації - 14 серпня 1998 року. Такі відмітки були у всіх позивачів, та у зв`язку із заміною паспортів ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 - 05 липня 2016 року, повторно поставлені не були.

Судом, на думку позивачів, не надано оцінка вказаним доводам позовної заяви.

Вказують, після приватизації вони отримали повністю оформлену та зареєстровану спірну квартиру. Чому їхня квартира не зареєстрована в БТІ їм не відомо.

Зі змісту відповіді Соледарської міської військової адміністрації Бахмутського району Дніпропетровської області від 14 лютого 2025 року щодо видачі дубліката свідоцтва про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не заперечувалося щодо приватизації спірної квартири. Також вказано, що Соледарській міській раді Бахмутського району Донецької області та Соледарській міській військовій адміністрації Бахмутського району Донецької області відсутні будь-які документи щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 , по причині їх знищення, так як архіви не були вивезені та згоріли під час пожежі.

Вважають, що наявність документа про підтвердження права власності на житло є первинним в реєстрації його в державному реєстрі, що є похідним.

У зв`язку із чим просили суд рішення Покровського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засіданні в суді апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Позивачі подали заяву про слухання справи у їх відсутність, підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376 (у редакції станом на час розгляду справи), місто Соледар Соледарської міської територіальної громади з 25 січня 2023 року є тимчасово окупованою територією України.

Судом встановлено, відповідно до довідки №1426- від 16 січня 2023 року про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.19).

Згідно довідки №1426- від 16 січня 2023 року про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.22).

Згідно довідки №1426- від 20 січня 2023 року про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи, ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.13).

Зі змісту відповіді Соледарської міської військової адміністрації Бахмутського району Дніпропетровської області вих. № 632/01-12 від 14 лютого 2025 року щодо видачі дубліката свідоцтва про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що для відновлення втраченого свідоцтва про право власності, що було отримано внаслідок приватизації державного житлового фонду необхідно звернутися до органу, який його видав. У 1998 році Соледарська міська рада не виконувала функції органа приватизації, рішення про надання дозволу на приватизацію не приймались. На території міста Соледар приватизація житла здійснювалась госпрозрахунковим бюро з оформлення документів на приватизацію житла НПФ БІЗНЕС-ТЕХ. Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що виникли в установленому законом порядку на 01 січня 2013 року, на території міста Соледара здійснювалось комунальним підприємством Бахмутське Бюро техічної інвентаризації. Будь які документи щодо приватизації житла вищезазначеними організаціями в Соледарську міську раду Бахмутського району Донецької області не надавались та не передавались. У Соледарській міській раді Бахмутського району Донецької обласі та Соледарській міській військовій адміністрації Бахмутського району Донецької області відсутні будь-які документи щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 (а.с.10, 11).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження квартири за адресою: АДРЕСА_1 відсутні (а.с.12).

Згідно звіту про оцінку майна трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного СОД ФОП ОСОБА_4 , ринкова вартість об`єкту оцінки станом на 20 березня 2025 року складає 63000 грн. (а.с.32-41).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суд першої інстанції послався на те, що позивачами не надано будь-яких належних та допустимих доказів належності їм на праві особистої приватної власності спірної квартири, яке набуто шляхом приватизації до 01 січня 2013 року на підставі відповідного свідоцтва про право власності і було зареєстровано у передбаченому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності.

За правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18.

Частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить припис стосовно того, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Позивачі зазначили, що у 1998 року вони звернулись до ВО Артемсіль із заявою про приватизацію спірної квартири та 14 серпня 1998 року вони отримали свідоцтво про право власності (спільної часткової) на вказану квартиру та кожен з них отримав по 22,7 кв.м. квартири.

Факт приватизації підтверджується відміткою у паспортах позивачів, а саме: про власника приватизованого житла - ВО «Артемсіль», що право на безоплатну приватизацію використано в обсязі 22,7 кв.м. при нормі 24,3 кв.м., дата приватизації - 14 серпня 1998 року. Такі відмітки були у всіх позивачів, та у зв`язку із заміною паспортів ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 - 05 липня 2016 року, повторно поставлені не були.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вступив в дію з 03 серпня 2004 року.

Єдина інформаційна база, яка містить відомості про права на нерухоме майно та їх обтяження було введено в дію 2013 року. До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною третьою статті 3 Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення).

Положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У розумінні положень ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновками суду та зазначає, що позивачами не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження набуття ними права приватної власності на спірну квартиру шляхом приватизації до 01 січня 2013 року на підставі відповідного свідоцтва про право власності, і що таке право було зареєстровано у передбаченому на той час законом порядку (в органах БТІ). У реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості також відсутні.

Надані позивачами копії паспортів з відміткою про зареєстроване місце проживання у спірній квартирі, а також довідки про взяття на облік внутрішньопереміщених осіб із зазначенням адреси реєстрації у спірній квартирі, як у своїй сукупності, так і окремо, не можуть бути належними та допустимими доказами належності позивачам на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Соледарської міської ради Донецької області, третя особа: Державне підприємство «Артемсіль» про визнання права власності на квартиру є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги про обґрунтованість позовних вимог, колегія суддів відхиляє, як такі, що не знайшли свого підтвердження в суді належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, пов`язані з незгодою з висновками суду першої інстанції і не є підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існуютьу державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення Покровського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 04.02.2026 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв