ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м.Суми

Справа №950/151/25

Номер провадження 22-ц/816/36/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Сидоренко А. П.

з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В.

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Безуглої Катерини Валеріївни ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Зачепіло Зоряною Ярославівною,

на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 16 січня 2025 року, постановлену у складі судді Бакланова Р.В. у м. Лебедин Сумської області,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради, про встановлення факту перебування на утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років,

у с т а н о в и в :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 08 травня 20219 року між сторонами був зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 .

Від попередніх відносин у ОСОБА_2 (до реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 ) є син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батько дитини ОСОБА_7 з сином не взаємодіє, батьківських обов`язків не виконує, матеріальної допомоги не надає. ОСОБА_2 не зверталася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_7 аліментів на утримання ОСОБА_8 .

Наразі обов`язки батька стосовно ОСОБА_9 , а також власних дітей виконує позивач ОСОБА_1 , матеріально забезпечує дітей, піклується про їх емоційний, фізичний розвиток, проводить багато часу з дітьми, разом гуляють, відпочивають.

Заявник вказує, що встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей необхідне для подальшого отримання ним відстрочки від мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 16 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував наявності дійсного спору між сторонами. Сторонам не вдалося домовитися мирним шляхом, тому необхідність звернення до суду обумовлена потребою захисту найкращих інтересів дитини, визначення належного порядку виконання батьківських обов`язків та вирішення спору між батьками.

Зауважує, що визначальною обставиною під час розгляду справи в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

Стверджує, що у справі, що переглядається, наявний спір про право, зокрема, спір щодо участі одного з батьків в утриманні дітей, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки і піклування.

Доведення факту одноосібного утримання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків ( у тому числі умисного) та безумовно впливає на права та інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного утримання дітей одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Відтак, на думку апелянта, оскаржувана ухвала про відмову у відкритті провадження постановлена місцевим судом з порушенням норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника апелянта та відповідача , які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції мотивував судове рішення тим, що питання про встановлення факту перебування на утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років підлягає вирішенню в порядку окремого провадження.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У справі, яка є предметом перегляду, ОСОБА_1 , звертаючись до суду в позовному провадження із вимогою про встановлення факту перебування на утриманні трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років, обґрунтовував це правом на отримання відстрочки за пунктом 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Тобто фактично заявник просить встановить факт самостійного утримання дітей, при цьому варто звернути увагу на ту обставину, що вимоги заявника стосуються не лише спільних з відповідачкою дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , а і сина відповідачки ОСОБА_8 , батьком якого є ОСОБА_7 .

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості та виникненні спору батьки можуть вирішити це питання в судовому порядку.

Зміст позовної заяви ОСОБА_1 дає підстави для висновку про те, що він фактично просить встановить факт знаходження дітей на його одноосібному утриманні, що свідчить про його заперечення виконання батьківських обов`язків відповідачкою, а також ОСОБА_7 - батьком ОСОБА_8 .

Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком та пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько пасинка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків та виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини.

Відтак колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи ОСОБА_1 про утримання ним спільних з відповідачкою дітей, а також сина відповідачки та ОСОБА_7 підлягають перевірці в межах позовного провадження із залученням до розгляду справи відповідного кола учасників.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що поданий ОСОБА_1 позов про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду у порядку окремого провадження, оскільки питання про утримання ОСОБА_1 трьох дітей, враховуючи, що один з них не є сином позивача, підлягає перевірці в межах позовного провадження.

Подібні висновки зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи, зазначених обставин не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Виходячи з наведеного, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 6; 379 ч. 1 п. 3, 4; 381-382 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Зачепіло Зоряною Ярославівною, задовольнити.

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 16 січня 2025 року скасувати, матеріали справи направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 січня 2026 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

А. П. Сидоренко