КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3104/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, подану представником ОСОБА_1 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Ільєвої Т.Г. в м. Київ 08 вересня 2025 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, заінтересовані особи стягувач ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, у якому зареєстровані неповнолітні особи,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Лановенко Л.О. звернулася до суду із поданням, в якому просила надати дозвіл на примусову реалізацію частини квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 , у якій зареєстровані малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року в задоволенні подання відмовлено.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Лановенко Л.О. в особі представника Юхименка Ю.Ю., не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року та задовольнити подання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги пояснювала, що боржнику у виконавчому провадженні ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , а також квартира АДРЕСА_2 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2017 року в справі № 757/8545/13-ц в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на частину квартир. В межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 частину квартири АДРЕСА_2 реалізовано на прилюдних торгах, залишок заборгованості за виконавчим документом становить 4 479 644,75 грн. без врахування основної винагороди приватного виконавця.

За ОСОБА_3 не зареєстровано іншого майна, крім квартири АДРЕСА_1 , за рахунок якого можливо погасити суму заборгованості за рішенням суду, інша частина цієї квартири належить чоловіку ОСОБА_3 - ОСОБА_7 .

Наводила зміст ч. 4 ст. 29 ЦК України, ч. 1, 3 ст. 160 СК України щодо визначення місця проживання дітей відповідного віку, звертала увагу, що оскільки на частину квартири, яка належить ОСОБА_7 , звернення стягнення проводитися не буде, малолітні діти не позбавлені можливості фактичного користування частиною квартири, що належить їх батьку.

Отже, реалізація частини вказаної квартири, яка належить ОСОБА_3 , в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 жодним чином не звужує обсяг існуючих майнових прав дітей та не обмежує їх прав та інтересів щодо користування часткою, оскільки вони зберігають можливість користування житлом завдяки праву власності їхнього батька на іншу частину квартири.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11 про те, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку статті 435 ЦПК України.

Під час розгляду подання державного або приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні, чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення, чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання, чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання, яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Наголошувала, що судом не в повному обсязі досліджено, з якого часу малолітні діти боржника ОСОБА_3 зареєстровані в спірній квартирі, а саме з 20 грудня 2023 року.

Звертала увагу, що рішення у справі № 757/16119/18-ц ухвалене 25 квітня 2023 року, для виконання рішення 20 листопада 2023 року видано виконавчий лист і того ж дня відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4.

Отже, малолітні діти боржника були зареєстровані у спірній квартирі лише 20 грудня 2023 року, тобто вже після ухвалення рішення та відкриття виконавчого провадження, що свідчить про свідоме використання прав дітей виключно як інструменту для унеможливлення або ускладнення виконання судового рішення. При цьому, як наголошено в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11, під час розгляду подання виконавця суд зобов`язаний оцінювати добросовісність дій боржника, зокрема момент реєстрації дітей у спірному житлі.

Таким чином, суд першої інстанції, не дослідивши належним чином час реєстрації дітей та її співвідношення з моментом винесення рішення суду та відкриття виконавчого провадження, фактично залишив поза увагою обставини, що мають вирішальне значення для правильного вирішення питання, що призвело до постановлення ухвали, яка суперечить правовим висновкам Верховного Суду в справі № 2-537/11.

Також суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що приватним виконавцем не було долучено належної оцінки майна, на яке він має намір звернути стягнення.

Наводила зміст ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», зазначала, що наразі приватним виконавцем не виносилась постанова про оцінку та арешт майна боржника, а саме частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки боржником не надано доступу до квартири. Отже, проведення оцінки майна до накладення арешту на таке майно є неможливим. При цьому суд, розглядаючи подання виконавця в порядку ст. 435 ЦПК України, повинен зосереджуватися виключно на встановленні обставин, які стосуються можливого порушення прав та інтересів дітей, а не на визначенні вартості майна.

Вказувала, що оскільки боржник ОСОБА_3 рішення суду не виконує, добровільне погашення не здійснює, до офісу приватного виконавця на виклики не з`являється, доступ до належного їй майна не надає, хоча обізнана про відкрите відносно неї виконавче провадження, оскільки зверталась до приватного виконавця з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, з наведеного вбачається, що приватним виконавцем надано неспростовні докази того, що реалізація частини квартири є крайнім заходом, оскільки іншого майна для задоволення вимог стягувача у боржника немає.

Натомість суд першої інстанції мав оцінити співвідношення між інтересами дітей та наслідками відмови для стягувача. У цьому випадку саме відмова в задоволенні подання приватного виконавця є надмірним заходом, оскільки не враховано, що така відмова унеможливлює виконання раніше ухваленого рішення суду, що суперечить засаді пропорційності, закріпленій у практиці ЄСПЛ та в національному процесуальному законодавстві. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Отже, суд першої інстанції необґрунтовано надав перевагу інтересам боржника, повністю проігнорувавши права та законні інтереси стягувача, а також засаду обов`язковості виконання судового рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні приватний виконавець Лановенко Л.О. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Боржник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, направила клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, докази непрацездатності ОСОБА_3 до клопотання долучені не були.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, боржником ОСОБА_3 не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд неодноразово наголошував, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У пункті 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина п`ята статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

У частині шостій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок), яким визначено перелік документів (в електронній або паперовій формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - надається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції з організації примусового виконання рішень) визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

У частині другій статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Таким чином, беззаперечним є те, що, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та положення Інструкції № 512/5, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (див. постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19), від 25 листопада 2019 року у справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-7501св18)).

Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній/неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

Отже передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою.

Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) вказано, що «для судових рішень, які передбачають стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього учасника виконавчого провадження щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування».

Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду (схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20, від 13 березня 2025 року у справі № 2-2116/11 (провадження № 61-7800св24).

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку статті 435 ЦПК України (див. постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 15 травня 2025 року у справі № 158/3041/21 (провадження № 61-12261св24)).

Згідно із статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Згідно з абзацом 5 статті 3 та частинами першою, десятою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Під час розгляду подання державного або приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні, чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення, чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання, чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання, яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини (див. постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20).

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що приватним виконавцем не долучено доказів на підтвердження обставин, чи є спірне приміщення єдиним місцем постійного проживання неповнолітніх дітей, чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання. Окрім цього, приватним виконавцем не було долучено належної оцінки майна, на яке остання має намір звернути стягнення.

Суд звернув увагу, що реалізація квартири, в якій зареєстровані батьки та діти, є крайнім заходом, а тому доводи та докази приватного виконавця мають бути переконливими, з урахуванням того, орган опіки та піклування відмовив у реалізації приватним виконавцем звернення стягнення на нерухоме майно.

Відтак, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні подання, оскільки таке звернення може нести негативні наслідки для боржника та його сім`ї.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 757/16119/18-ц, виданого 20 листопада 2023 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5 088 549,48 грн. та судовий збір 8810 грн. (а. с. 90 - 91 т. 2).

Суд встановив, що 20 листопада 2023 року приватний виконавець, керуючись ст.ст. 24, 26 27 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 (а. с. 10 т. 1).

Того ж дня, приватний виконавець, керуючись вимогами статті 3, ч.3 статті 40, статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця (а. с. 50 т. 1).

20 листопада 2023 року, керуючись статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження», та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, приватний виконавець виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а. с. 57 т. 1).

20 листопада 2023 року приватний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника відповідно до якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, мінімальних витрат виконавчого провадження 5607395,42 грн.) (а. с. 134 т. 1).

Того ж дня приватний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/ електронних грошей, що містяться на рахунках/ електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/ основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 5607395,42 грн.) (а. с. 176 - 177 т. 1).

Вищевказані постанови від 20 листопада 2023 року, відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», були скеровані на адресу боржника, вказану у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_3 (а. с. 8, 10, 38 т. 2).

Тим же поштовим відправленням боржнику направлено виклик приватного виконавця від 20 листопада 2023 року, яким зобов`язано з`явитися 30 листопада 2023 року о 11:30 год., за адресою місцезнаходження приватного виконавця для надання пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа, а також повідомити про заходи, які вживаються для його виконання (а. с. 11 т. 2).

Для забезпечення реального виконання рішення приватним виконавцем направлено постанову про арешт коштів боржника до діючих банківських установ в Україні (а. с. 204 - 205 т. 1).

Згідно відповідей з банківських установ, у боржника відсутні відкриті рахунки в банках, або ж недостатньо коштів на відкритих рахунках для виконання постанови (а. с. 12 - 19, 188 - 190, 231 - 241 т. 1, 14 - 18 т. 2).

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України на запит приватного виконавця, державний кордон ОСОБА_3 не перетинає (а. с. 46 т. 2).

Згідно відповідей МВС на запит приватного виконавця, боржнику належить наступне рухоме майно: транспортний засіб ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 (а. с. 84, 159 т. 1, а. с. 6 т. 2).

06 лютого 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: транспортний засіб ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 (а. с. 200 т. 1). Цього ж дня, приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а саме: транспортний засіб ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 (а. с. 1 т. 2). Листом ГУНП у м. Києві від 26 травня 2025 року на запит приватного виконавця повідомлено, що транспортний засіб не розшукано (а. с. 29 т. 2).

Відповідно до витягу з Головного інформаційно-обчислювального центру Реєстру територіальної громади м. Києва встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 17 липня 2003 року (а. с. 37 т. 1).

Згідно електронної відповіді ДПС на електронний запит приватного виконавця встановлено, що боржник отримує дохід/пенсію від Центрального спеціалізованого будівельного управління, , АДРЕСА: 01042, м. Київ, вул. І.Кудрі, буд.18/2 (а. с. 160 т. 1).

21 листопада 2023 року приватним виконавцем, в рамках виконавчого провадження, винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_3 , що отримує дохід у Центрального спеціалізованого будівельного управління (а. с. 148 - 149 т. 1).

В подальшому приватним виконавцем було з`ясовано, що боржник звільнилася (а. с. 13 т. 2).

Приватним виконавцем також здійснено запит до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, а також рахунки, відкриті боржником - юридичною особою через свої відокремлені підрозділи.

Згідно наданої відповіді боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією (за наявності) та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває (а. с. 139 т. 1).

В ході вчинення виконавчих дій приватним виконавцем було встановлено, що боржнику на праві власності належить частини квартири АДРЕСА_2 , а також частини квартири АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 № 757/8545/13-ц, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 визнано в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини квартири АДРЕСА_2 , а також частини квартири АДРЕСА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85075258, а. с. 71 - 80 т. 2).

11 грудня 2023 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника відповідно до якої накладено арешт на частини квартири АДРЕСА_2 , а також частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 202 т. 1).

14 грудня 2023 року приватний виконавець звернувся до Печерського районного суду м. Києва з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

25 грудня 2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва № 757/16119/18-ц подання приватного виконавця задоволено. Надано приватному виконавцю виконавчого округу м. Київ Лановенко Людмилі Олегівні дозвіл на звернення стягнення на майно боржника - ОСОБА_3 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: частини квартири АДРЕСА_2 , а також частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 39 - 43 т. 1).

У справі № 757/16119/18-ц судом встановлено, що в ході примусового виконання судового рішення приватним виконавцем здійснені всі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для належного виконання судового рішення, разом з тим заборгованість за виконавчим документом залишається непогашеною.

06 березня 2025 року на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 № 757/8545/13-ц зареєстровано право власності ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 106 т. 2).

Квартиру АДРЕСА_2 було реалізовано на прилюдних торгах за ціною - 724 552,50 грн. без ПДВ. В рахунок погашення перераховано стягувачу 617 714,73 грн. (а. с. 61 - 62 т. 1).

Приватним виконавцем сформовано запит до РТГК для перевірки місця проживання боржника. Згідно даних РТГК встановлено: «ПІБ ОСОБА_3 , Дата ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_1 з 10.03.2025». Того ж дня винесена постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних та визначено нову адресу проживання боржника: АДРЕСА_1 (а. с. 25 т. 2).

10 липня 2025 року приватним виконавцем направлено вимогу боржниці з вимогою надати доступ для проведення виконавчої дії по опису та арешту рухомого та нерухомого майна боржника, а саме: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 та рухомого майна боржника за даною адресою, яким повідомив дату та час проведення: Дата проведення - 18 липня 2025 року, час проведення - 14 год. 00 хв., місце проведення - адреса: квартира АДРЕСА_1 рекомендованим листом 695 (а. с. 128 - 129, 228 - 229 т. 1, 103 т. 2).

На виконання вимоги від 10 липня 2025 року 18 липня 2025 року приватним виконавцем здійснено виїзд за адресою: квартира АДРЕСА_1 , з метою проведення виконавчих дій спрямованих на виявлення, опис та арешт рухомого та нерухомого майна боржника. 18 липня 2025 року боржниця не виконала вимогу № НОМЕР_4 від 10 липня 2025 року доступу для проведення виконавчих дій за адресою: квартира АДРЕСА_1 , не надано, про що складено акт приватного виконавця від 18 липня 2025 року (а. с. 85 т. 2).

18 липня 2025 року боржниці залишено виклик приватного виконавця, яким зобов`язано з`явитися 21 липня 2025 року на 12:30 год., за адресою місцезнаходження приватного виконавця щодо сплати боргу за виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату (а. с. 213 - 214 т. 1, 82 - 84 т. 2).

21 липня 2025 року боржниця виклик до офісу приватного виконавця не з`явилася, доказів поважності причин відсутності не надала, про що складено відповідний акт (а. с. 88 т. 2).

25 липня 2025 року приватним виконавцем повторно направлено вимогу боржниці з вимогою надати доступ для проведення виконавчої дії по опису та арешту рухомого та нерухомого майна боржника, а саме: частина квартири АДРЕСА_1 та рухомого майна боржника за даною адресою, яким повідомив дату та час проведення: Дата проведення - 30 липня 2025 року, час проведення - 12 год. 15 хв., місце проведення - адреса: квартира АДРЕСА_1 рекомендованим листом 633 (а. с. 55 т. 1, 104 т. 2).

30 липня 2025 року приватним виконавцем здійснено виїзд за адресою: квартира АДРЕСА_1 з метою проведення виконавчих дій, спрямованих на виявлення, опис та арешт майна боржника та встановлено: боржниця не виконала вимогу НОМЕР_4 від 10 липня 2025 року та не надала доступ для проведення виконавчих дій по проведенню опису та арешту рухомого та нерухомого майна, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Хоча в той день перебувала вдома, відчинила двері квартири, але допустити виконавця відмовилась. Про що складено акт приватного виконавця від 30 липня 2025 року, від підписання якого боржниця відмовилася. Виконавча дія зафіксована на стільниковий телефон виконавця (а. с. 89 т. 2).

30 липня 2025 року боржнику направлено виклик приватного виконавця, яким зобов`язано з`явитися 04 серпня 2025 року на 13:00 год. за адресою місцезнаходження приватного виконавця щодо сплати боргу за виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату (а. с. 53 т. 1).

22 травня 2024 року ОСОБА_3 зверталася до приватного виконавця з заявою про зупинення виконавчого провадження в зв`язку з переглядом заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року у справі № 757/16119/18-ц про стягнення з неї заборгованості (а. с. 119 т. 2), а 08 жовтня 2024 року - в зв`язку з апеляційним переглядом справи (а. с. 155 т. 2).

17 липня 2024 року ОСОБА_3 зверталася до приватного виконавця з заявою про відкладення проведення виконавчих дій в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, просила повідомити її про час та місце проведення виконавчих дій за адресою АДРЕСА_5 (а. с. 132 т. 2).

09 вересня 2024 року ОСОБА_3 склала розписку на ім`я приватного виконавця Лановенко Л.О. про те, що прибула до приватного виконавця 09 вересня 2024 року, ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження, зобов`язалася надати декларацію про майновий стан, виконувати обов`язки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» (а. с. 160 т. 2).

У поданні приватного виконавця зазначено, що залишок боргу станом на 08 серпня 2025 року становить 4 479 644,75 грн. без урахування основної винагороди приватного виконавця.

26 квітня 2025 року до офісу приватного виконавця надійшла відповідь з Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, якою не надано дозвіл на реалізацію частини квартири АДРЕСА_1 і зазначено, що нормативно-правовими актами, які регулюють діяльність Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, не передбачено порядку надання дозволу державному чи приватному виконавцю на примусову реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким мають діти (а. с. 142 - 143 т. 1).

З матеріалів подання вбачається, що власником частини квартири АДРЕСА_1 є також ОСОБА_7 на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 травня 2017 року №757/8545/13-ц.

Згідно реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані неповнолітні особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 20 грудня 2023 року (а. с. 30 - 31 т. 1), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 20 грудня 2023 року (а. с. 28 - 29 т. 1), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 23 грудня 2010 року (а. с. 32 - 33 т. 1).

Батьком неповнолітніх дітей є ОСОБА_7 згідно інформації витягів ДРАЦС від 08 серпня 2025 року №4, 4, 5 (а. с. 92 - 102 т. 2).

Матір`ю неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_8 (а. с. 92 - 98 т. 1), матір`ю неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 (а. с. 99 - 102 т. 1).

За даних обставин, оскільки матір`ю неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 з 20 грудня 2023 року, є не боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_3 , а інша особа - ОСОБА_8 , житлові умови якої або наявність у власності якої житлової нерухомості приватним виконавцем не досліджувались, є вірними висновки суду першої інстанції, що приватним виконавцем не долучено доказів на підтвердження обставин, чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання, чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що малолітні діти боржника були зареєстровані у спірній квартирі лише 20 грудня 2023 року, тобто вже після ухвалення рішення та відкриття виконавчого провадження, що свідчить про свідоме використання прав дітей виключно як інструменту для унеможливлення або ускладнення виконання судового рішення, апеляційний суд звертає увагу, що боржник ОСОБА_3 не є законним представником неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто особою, за заявою якої підлягає реєстрації місце проживання дитини відповідно до ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Отже, неповнолітні діти не могли бути зареєстровані у спірному житлі за заявою ОСОБА_3 , докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недобросовісність боржника у виконавчому провадженні як необґрунтовані і такі, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі у відповідності до роз`яснень Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 перевірено та надано належної оцінки добросовісності дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні, чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення, яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником, а також враховано, що приватний виконавець не надала доказів, чи є спірне приміщення єдиним місцем постійного проживання трьох неповнолітніх дітей, чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання, наслідком чого є правомірні висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання приватного виконавця як необґрунтованого.

При цьому суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи, належно оцінив співвідношення між інтересами дітей, зменшення або обмеження прав та інтересів яких під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень є неприпустимим, та наслідками відмови для стягувача, на користь якого ухвалене судове рішення про стягнення грошових коштів, яке виконується в примусовому порядку.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не менше одного разу на два тижні - щодо виявлення рахунків, електронних гаманців боржника, не менше одного разу на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Таким чином, примусове виконання виконавчого листа № 757/16119/18-ц, виданого 20 листопада 2023 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5 088 549,48 грн. та судового збору 8810 грн. може бути здійснене за рахунок звернення стягнення на інше майно боржника у разі його виявлення.

Отже, ухвала суду першої інстанції правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11, на яку містяться посилання у апеляційній скарзі, не суперечить, а повністю їм відповідає.

За даних обставин не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом помилкові доводи апеляційної скарги, що реалізація частини вказаної квартири, яка належить ОСОБА_3 , в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 жодним чином не звужує обсяг існуючих майнових прав дітей та не обмежує їх прав та інтересів щодо користування часткою, оскільки вони зберігають можливість користування житлом завдяки праву власності їхнього батька на іншу частину квартири.

Доводи апеляційної скарги, що суд, розглядаючи подання виконавця в порядку ст. 435 ЦПК України, повинен зосереджуватися виключно на встановленні обставин, які стосуються можливого порушення прав та інтересів дітей, а не на визначенні вартості майна, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, з огляду саме на те, що реалізація в межах виконавчого провадження житлової нерухомості, право на користування якою мають неповнолітні діти, має бути у особливій мірі економічно виправданою та забезпечувати ефективне виконання судового рішення, на що правомірно звернуто увагу судом першої інстанції, чого приватним виконавцем в межах її подання доведено не було.

Враховуючи наведене, не є самі по собі підставою для задоволення подання приватного виконавця та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що приватним виконавцем надано неспростовні докази того, що реалізація частини квартири є крайнім заходом, оскільки для задоволення вимог стягувача у боржника, яка не виконує добровільно судове рішення, хоча обізнана про відкрите щодо неї виконавче провадження, іншого майна немає, і що суд першої інстанції необґрунтовано надав перевагу інтересам боржника, повністю проігнорувавши права та законні інтереси стягувача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, подану представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.