Справа № 466/6561/25
Провадження № 2/466/446/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Білінської Г.Б.

за участю секретаря Солдат М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,-

встановив:

Львівська міська рада звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з останньої безпідставно збережені кошти в сумі 90 216,50 грн.

Позов обґрунтовує тим, що відповідач є замовником реконструкції квартири АДРЕСА_1 . Реконструкція розпочата 11 грудня 2020 року, а введення в експлуатацію об`єкта відбулось 15 грудня 2021 року. Однак всупереч приписам пункту 2 розділу ІІ Закону України №132-IX та п. 2 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року» відповідач не перерахувала до прийняття об`єкта в експлуатацію на рахунок Львівської міської ради кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту у розмірі 4 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, сума яких, зважаючи на загальну кошторисну вартість будівництва, становить 53 760 грн. Крім цього, з огляду на те, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання позивач має право вимагати сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З огляду на зазначене вище, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 90 216,50 грн, з яких: 53 760 грн. - сума основного боргу, 29 165,52 грн. -інфляційні втрати, 5412,82 грн. - 3% річних.

Ухвалою суду від 01 серпня 2025 року відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник позивача, в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється.

Суд, дослідивши подані докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов висновку про задоволення позову, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові 11.12.2020 зареєстровано повідомлення на початок виконання будівельних робіт №ЛВ 52 «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 під офісні приміщення з влаштуванням дверного прорізу на місці віконного отвору», замовник ОСОБА_1 . (а. с. 19-23)

Згідно з Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта № ЛВ20, зареєстрованого в ЄДЕССБ 20.12.2021 прийнято в експлуатацію об`єкт найменування якого «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 під офісні приміщення з влаштуванням дверного прорізу на місці віконного отвору», замовник ОСОБА_1 . Загальна кошторисна вартість будівництва становить 1 344 000 грн. (а. с. 14-18)

Приписом ст. 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року. Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, абзацом першим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX. Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.

Так, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відтак колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

З урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року, зокрема й щодо об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

11 грудня 2020 року органом державного архітектурно-будівельного контролю було зареєстровано повідомлення відповідача про початок виконання будівельних робіт № ЛВ52.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

20 грудня 2021 органом державного архітектурно-будівельного контролю була зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ЛВ20.

Отже, оскільки реконструкція розпочалась у 2020 році на відповідача як замовника будівництва на підставі абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX покладається обов`язок щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Загальна кошторисна вартість будівництва становить 1 344 000 грн.

З огляду на зазначене вище, розмір пайової участі становить: 1 344 000 грн. * 0,04 = 53 760 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Касаційний суд зауважує, що у випадку, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Щодо можливості стягнення інфляційних втрат і 3% річних за період, який не обмежується останніми трьома роками, що передували подачі позову.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. В умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. (постанова ВП ВС від 02.07.2025у справі №903/602/24)

Водночас, Законом від 14.05.2025 №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» виключено з Цивільного кодексу України п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», яким закріплювалося зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦК України, на період дії правового режиму воєнного стану.

Вказаний закон набрав чинності 04.09.2025, тому саме з цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 11.07.2025, то перебіг строку позовної давності навіть не розпочався.

За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 21 грудня 2021 року по 16 червня 2025 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.

Щодо обгрунтованості розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, встановлено наступне.

Як зазначалось вище, 20 грудня 2021 органом державного архітектурно-будівельного контролю була зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ЛВ20.

Отже, після цієї дати зобов`язання відповідача по сплаті пайового внеску вважається простроченим. (див. п. 37-38 постанови ВС від 23.09.2025 №914/2567/24).

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Крім цього, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (див. постанову ВП ВС від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц)

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. (постанова ОП КГС ВС від 20.11.2020 у справі №910/13071/19)

У постанові Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 910/21682/15 з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування "інфляційних втрат" за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Враховуючи те, що прострочення боржника відбулось з 21.12.2021 по 16.06.2025, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за період з січня 2022 року по червень 2025 року включно, однак Позивач не просить стягнути інфляційні за червень 2025 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зважаючи на наведені вище умови, сума заборгованості, з урахуванням індексу інфляції, становитиме:

1)(101,3/100)*(101,6/100)*(104,5/100)*(103,1/100)*(102,7/100)*(103,1/100)*(100,7/100)*(101,1/100)*(101,9/100)*(102,5/100)*(100,7/100)*(100,7/100)*(100,8/100)*(100,7/100)*(101,5/100)*(100,2/100)*(100,5/100)*(100,8/100)*(99,4/100)*(98,6/100)*(100,5/100)*(100,8/100)*(100,5/100)*(100,7/100)*(100,4/100)*(100,3/100)*(100,5/100)*(100,2/100)*(100,6/100)*(102,2/100)* (100,0/100)*(100,6/100)*(101,5/100)*(101,8/100)*(101,9/100)*(101,4/100)*(101,2/100)*(100,8/100)*(101,5/100)*(100,7/100)*(101,3/100) = 1,5730406 (сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу)

2) 53 760 * 1,57350406 = 84 591,5782656 грн (розмір боргу з урахуванням індексу інфляції)

3) 84 591,5782656 грн - 53 760 грн = 30 831,58 грн (інфляційні втрати)

ВП ВС у постанові від 13.02.2019 по справі №645/168/16-ц вказав, що 3 % річних слід розраховувати з урахуванням боргу, помноженого на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на кількість днів у році.

Тобто сума боргу з урахуванням 3% річних становитиме:

1) За період з 21.12.2021 по 31.12.2023:

53760*741*3/1100/365=3 274,20 грн;

2) За період з 01.01.2024 по 31.12.2024:

53760*366*3/100/366=1612,80 грн;

3) За період з 01.01.2025 по 16.06.2025:

53760*167*3/100/365=737,91 грн;

Всього: 3274,20+1612,80+737,91=5624,91 грн.

З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення заборгованості у розмірі 90 216,50 грн (з розрахунку 53 760,00 (сума основного боргу) + 30 831,58 грн (інфляційні втрати) + 5624,91 грн (3% річних))

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

Керуючись ст.5, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 264, 610, 625, 1212 ЦК України, ст. ст. 36, 39 ЗУ «Про містобудівну діяльність», Законом України № 132-IX від 20.09.2019, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь Львівської міської ради, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1; кошти в сумі 90 216 грн. 50 коп. (дев`яносто тисяч двісті шістнадцять гривень п`ятдесят копійок), з яких 53 760 грн. 00 коп. - сума основного боргу, 29 165 грн. 52 коп. - інфляційні втрати, 5412 грн. 82 коп. - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь Львівської міської ради, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1; , 3028 грн. 00 коп. (три тисячі двадцять вісім гривень) сплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Г. Б. Білінська