РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року

м. Рівне

Справа № 569/15659/22

Провадження № 22-ц/4815/39/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шмайхель Анатолій Казимирович, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 7 000 доларів США та 3% річних у розмірі 124,27 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 02 серпня 2021 року ОСОБА_1 написав розписку, відповідно до якої останній отримав в позику від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США. В розписці вказано, що відповідач зобов`язується повернути кошти до 10 березня 2022 року. Також, сторонами було погоджено, що відповідач починаючи з 10 вересня 2021 року повинен виплачувати кошти рівними частинами по 1 000 доларів США до погашення всієї суми.

Відповідач станом на 12 жовтня 2022 року зобов`язання за договором позики не виконав, а тому позивач просив стягнути 7 000 дол. США основна заборгованість та 3% річних в розмірі 124, 27 доларів США за період 11.03.2022 по 12.10.2022 та витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики (розписки) від 02 серпня 2021 року в розмірі 7 000 (сім тисяч) доларів США та судові витрати у розмірі 2 515 грн 15 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шмайхель А.К., подано апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає оскаржуване рішення суду як незаконне, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинами справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що місцевим судом було порушено норми процесуального права з огляду на наступне. В ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі від 09.11.2022 суд, визначив дану справу малозначною, ухвали відкрити спрощене позовне провадження до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України з участю сторін.

13.06.2025 представник відповідача Шмейхель А.К. подав заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, в задоволенні якої ухвалою Рівненського міського суду від 13.06.2025 року, яка постановлена без оформлення окремого документа і зазначена у протоколі судового засідання, відмовлено з посиланням на ч.ч. 2, 3 та п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України. Також, вищевказаною ухвалою представнику відповідача, відмовлено у визнанні явки позивача обов`язковою.

Вважає, що в порушення ч. 3 ст. 274 ЦПК України, враховуючи ціну позову (виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2025 встановлений в розмірі 3028,00 грн.), обсяг та характер доказів у справі, в тому числі потрібно було призначити експертизу, викликати свідків, що можливо на стадії підготовчого судового засідання.

Також в рішенні суду першої інстанції, на думку апелянта є суперечливою та обставина, що в рішенні міститься посилання на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року в справі №569/19797/22, яке набрало законної сили 18 березня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів недійсним відмовлено.

Проте, вищевказане рішення першої та апеляційної інстанції у справі №569/19797/22 учасниками справи до матеріалів справи не долучалося і не досліджувалося в судовому засіданні.

Апелянт вважає, що за вказаних обставин не можливо погодитися з висновками суду про те, що судом встановлено, що згідно розписки від 02.08.2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 7000 доларів США.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні вказаних клопотань, суд допустив неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, що в свою чергу привело до неправильного застосування норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Неявку в судове засідання сторін по справі, повідомлених за три місяці про дату розгляду справи, колегія суддів визнала не поважною. В справі достатньо доказів і підстав для відхилення клопотання про відкладення розгляду справи і розгляду апеляційної скарги та ухвалення судового рішення.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно розписки від 02 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, які зобов`язався повернути починаючи з 10 вересня 2021 року рівними частинами щомісячно по 1000 доларів США, з проведенням повного погашення заборгованості до 10 березня 2022 року.

Судом першої інстанції було встановлено, що представник відповідач ОСОБА_3 не заперечував факт, що боргова розписка власноручно складена відповідачем ОСОБА_1

ОСОБА_1 , вважаючи, що вказаний договір позики є недійсним, звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року в справі №569/19797/22 (набрало законної сили 18 березня 2025 року) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів недійсним було відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду 18 березня 2025 року №569/19797/22 та набрало законної сили 18 березня 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів недійсним відмовлено.

Судами першої та апеляційної інстанції по справі №569/19797/22 встановлено, що ОСОБА_1 не доведено належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами обставин, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, а також ним не спростовано встановленої законом презумпції правомірності цього правочину.

Представником відповідача подано копію ухвали Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2025 року про відкриття касаційного провадження по цивільній справі №569/19797/22 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду 18 березня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів недійсним.

Встановлено, що ухвалою Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2025 року про відкриття касаційного провадження по цивільній справі №569/19797/22 представнику ОСОБА_1 адвокату Шмайхелю А.К. у задоволенні клопотання про зупинення дії рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду 18 березня 2025 року відмовлено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року та постанова Рівненського апеляційного суду 18 березня 2025 року, не зупинено виконання чи дія вищевказаних рішень, таким чином немає перешкод для перегляду рішення Рівненського міського суду від 13 червня 2025 визначених ст.ст. 251, 253, 436 ЦПК України.

Встановлено, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 7000 дол. США, які зобов`язався повернути в термін до 10 березня 2022 року, однак взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув. У матеріалах справи будь-які докази, які підтверджували б повернення відповідачем позики, відсутні.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16

За своїм змістом надана розписка містить відомості про момент отримання коштів у сумі 7000 доларів США у борг та зобов`язання повернути позику з 10.09.21 р по 10.03.22р. Текст розписки містить підпис відповідача (а.с. 7).

Відповідачем не виконує свої зобов`язання за даним договором з 10.03.2022 (понад три роки), а саме не повертає своєчасно грошові кошти для погашення суми позики, належних та допустимих доказів, які б спростовували виконання відповідачем взятих зобов`язань не подано.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).

Аргумент представника відповідача, щодо порушення судом першої інстанції норми процесуального права під час розгляду даної справи, є необґрунтованим з огляду на наступне.

Зокрема вказує, що в ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09.11.2022 року про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі, суд помилково визначив дану справу малозначною, ухвалив відкрити спрощене позовне провадження до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України з участю сторін, оскільки ціна позову відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України перевищує 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України (в ред., що діяла на момент подачі позову, №1618-ІV від 15.10.2022) визначала, що для цілей цього кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження та справ, ціна позову в яких перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2022 рік» установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні.

Ціна позову (позов подано 21.10.2022) визначена позивачем становить 7000 доларів США (255 980, 20 грн. відповідно до курсу НБУ станом на 12.10.2022).

Ціна позову не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на дату подачі позову становить 598 250 грн. 00 коп., відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України.

Колегія суддів, приходить до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у справі та визначив її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дотримавшись вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України, з огляду на характер спору та відсутність підстав для застосування загального позовного провадження.

Суд звертає увагу також на дату подання даного клопотання, як убачається з матеріалів справи, клопотання про перехід зі спрощеного позовного провадження до загального подано 13.06.2025 представником відповідача Шмейхелем А.К., тоді як справа перебувала у провадженні суду з 09.11.2022 року.

За вказаних обставин подання відповідного клопотання на даній стадії розгляду справи не відповідає принципам змагальності та диспозитивності, закріпленими у процесуальному законодавстві, що передбачає широкі можливості сторін у виборі способу захисту прав та доведенні своєї позиції. Водночас ці права не є абсолютними і повинні реалізовуватися добросовісно, відповідно до мети та завдань судочинства, що узгоджується з правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду у справі №910/1873/17 від 8 травня 2018 року, №345/2935/21 (провадження №61-2472св22) від 12 жовтня 2022 року, №751/27076/19 (провадження №61-14448св20) від 03 березня 2021 року.

Також в рішенні суду першої інстанції, на думку апелянта є суперечливою та обставина, що в рішенні міститься посилання на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року в справі №569/19797/22, яке набрало законної сили 18 березня 2025 року, оскільки, вищевказане рішення першої та апеляційної інстанції у справі №569/19797/22 учасниками справи до матеріалів справи не долучалося і відповідно не досліджувалося в судовому засіданні.

З матеріалів справи встановлено, що за клопотанням саме представника відповідача адвоката Шмайхеля А.К. ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі 569/19797/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів від 02 серпня 2021 року недійсним (а.с. 48, 49).

Встановлено, що на запит судді Рівненського міського суду Першко О.О. від 03.07.2025 року, для вирішення питання про відновлення провадження у справі надано копію рішення по справі №569/19797/22 з відміткою про набрання законної сили.

Суд першої інстанції належним чином застосував положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, звільнивши від повторного доказування обставини, які вже були встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року та постанова Рівненського апеляційного суду 18 березня 2025 року.

Згідно ч. 3 ст. 12; ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вимог та доводів апеляційної скарги колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 -384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Шмайхель Анатолій Казимирович, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Боймиструк С.В.

Судді: Хилевич С.В.

Шимків С.С.