Справа № 369/1454/26
Провадження №2/369/9128/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(про забезпечення позову)

09.02.2026 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Козак І.А., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні

ВСТАНОВИВ:

30.01.2026 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом.

Разом з позовом було подано заяву про забезпечення позову.

Заявник у заяві просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту майно, а саме:

Hyundai Ioniq 5, державний номер НОМЕР_1 , № кузова VIN НОМЕР_2 , рік випуску (придбання) 2023

Renault Sandero, державний номер НОМЕР_3 , № кузова VIN НОМЕР_4 , рік випуску (придбання) 2012

Hyundai Sonata, державний номер НОМЕР_5 , № кузова VIN НОМЕР_6 , рік випуску (придбання) 2011

Також у заяві просить заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаного майна.

В обґрунтування заяви, зазначено, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться справа № 369/612/26 за позовом ОСОБА_2 (Відповідач) до ОСОБА_1 (Позивач) про розірвання шлюбу.

Позивачем подано позов про поділ спільного сумісного майна подружжя та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні.

Шлюб між сторонами по справі було укладено 26.06.2010 році.

Предметом спору по даній справі є, зокрема, визначення прав на спільне сумісне майно Позивача і Відповідача, а саме автомобілі. На даний час є вагомі підстави вважати, що вказане майно, яке є спільною сумісною власністю сторін, без згоди Позивача може бути відчужено Відповідачем на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, відповідачем неодноразово здійснювались погрози здійснити відчуження вищевказаного спільного майна, а саме автомобілів. На підтвердження надається скріншот з переписки в месенжері «Телеграм», де відповідач прямо погрожує позивачу здійснити відчуження спільного майна без участі позивача (додається).

Враховуючи, що відповідач повністю заблокував контакти для позивача зі спільною дитиною, утримує не тільки автомобілі, спільні кошти в розмірі біля 150 000 дол. США, навіть звичайні побутові речі, такі як шкарпетки, штани кофти, та інший одяг, електроніку тощо, не віддає позивачу, підлаштовує проти тата дитину - немає ніяких сумнівів, що автомобілі можуть бути відчужені без згоди позивача в найкоротший термін, а гроші йому не повернуті.

Заявник зазначає, що арешт майна жодним чином не може порушити права на вказане майно відповідача, оскільки вибуття з його власності не відбувається.

Посилаючись на наведені обставини, заявник вважає, що якщо не вжити заходів забезпечення позову, це в подальшому, при розгляду його позову про поділ майна подружжя, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі.

Просить заяву про забезпечення позову задовольнити.

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, такий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2019 року у справі №761/45074/17.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №520/5745/18.

Позивач, звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобілі, повинен довести наявність підстав, передбачених статтями 149151 ЦПК України, зокрема належність спірного майна відповідачу та ризик утруднення виконання рішення суду.

Тому з огляду на встановлені обставини, суд вважає, що заявником не доведено того, що спірні автомобілі відносно яких подано заяву про забезпечення позову є саме власністю відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачеві або підлягає передачі чи сплаті йому. Разом з тим, заявником не доведено наявності реальної загрози відчуження транспортного засобу, знищення чи істотного зменшення його вартості, а також не надано доказів, які б свідчили про можливе утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду без застосування заходів забезпечення позову. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для накладення арешту на автомобіль, у зв`язку з чим у задоволенні заяви про забезпечення позову у цій частині слід відмовити.

Суд роз`яснює заявнику, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови.

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями ст. ст.149,150,153-154, 353 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ірина КОЗАК