ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3784/14-ц Номер провадження 22-ц/814/239/26Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

при секретарі Філоненко О.В.

за участю представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Панькова О.П., відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 березня 2025 року ухваленого у складі головуючого судді Тимчук Р.І., повний текст судового рішення виготовлено 18.03.2025,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в особі представника Стрельника Руслана Михайлович, назву якого змінено на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до суду до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 102547,65 (Долар США), що за курсом 11,70 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.07.2008 року складає 1 199 807 грн. 52 коп. за кредитним договором № PLЕ0GK від 20.05.2008 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп.

Вказувало , що 20.05.2008 року відповідач уклала з банком кредитний договір № PLЕ0GK. Відповідно до даного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 29200,00 (Долар США) на термін до 20.05.2023 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором (а.с. 4-6 том 1).

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 15.07.2014 року має заборгованість 97644,08 (Долар США), яка складається з:

- 25409,58 (Долар США) заборгованість за кредитом;

- 20614,16 (Долар США) заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 5542,83 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 46077,51 (Долар США) пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

А також штрафи відповідно до договору:

- 21,37 (Долар США) штраф (фіксована частина);

- 4842,20 (Долар США) штраф (процентна складова).

Отже, заборгованість до стягнення становить 102547,64 (Долар США).

Тому, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 102547,65 (Долар США), що за курсом 11,70 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.07.2008 року складає 1 199 807 грн. 52 коп. за кредитним договором № PLЕ0GK від 20.05.2008 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15.12.2014 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 102547,65 (долар США), що за курсом 11,70 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.07.2008 року складає 1 199 807 грн. 52 коп. за кредитним договором № PLЕ0GK від 20.05.2008 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп., а всього 1 203 461 грн. 52 коп. (один мільйон двісті три тисячі чотириста шістдесят одна гривня п`ятдесят дві копійки).

23.09.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд вказаного заочного рішення, посилаючись на те, що заочне рішення від 15.12.2014 року у справі № 553/3784/14-ц, прийняте за відсутності відповідача, неявка якого в судове засідання, а також відповідно неподання відповідачем відзиву на позов і доказів проти позову, відбулася з поважних причин, що пояснюється та обґрунтовується наступним.

ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу ВКО № 318776 від 22.05.2008 року, за ціною 202000,00 (двісті дві тисячі гривень 00 копійок), що на час угоди становило еквівалент 40000,00 (сорок тисяч) доларів США, придбала житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з того, що для придбання квартири, їй не вистачало власних коштів, вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № PLЕ0GK від 20.05.2008 року, згідно якого їй було надано цільовий кредит в сумі 25 000, 00 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, з яких 24 000, 00 (двадцять чотири тисячі) доларів США, безпосередньо на придбання житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 8.3 кредитного договору за № PLЕ0GK від 20.05.2008 року, в порядку забезпечення квартира була передана в іпотеку, по договору іпотеки № PLЕ0GK від 22.05.2008 року.

У зв`язку з світовою фінансовою кризою, яка спричинила ріст курсу долара США, відносно української національної грошової одиниці - Гривні, та враховуючи що доходи позивач отримувала в національній грошовій одиниці - Гривні, з осені 2008 року позивачу стало складно виконувати умови кредитного договору в повному обсязі, а тому в 2009 році у неї з`явилася прострочена заборгованість за кредитним договором № PLЕ0GK від 20.05.2008 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Полтави по справі № 2-1851/09 від 12 жовтня 2009 року, яке набрало законної сили 23.10.2009 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLEOGK000000001 від 22 травня 2008 року, у розмірі 26222,63 доларів США (двадцять шість тисяч двісті двадцять два долари 63 центів США) звернуто стягнення на предмет іпотеки ? квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк».

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 , 1998 року народження з квартири АДРЕСА_2 .

Знято ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 , 1998 року народження з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 .

Заявниця вказує, що, виходячи з вище викладеного, маючи всі законні підстави та можливості, для стягнення заборгованості у розмірі 26222,63 доларів США (двадцять шість тисяч двісті двадцять два долари 63 центів США), за рахунок продажу предмету іпотеки - квартири, ринкова вартість якої на кінець 2009 року складала близько 40000,00 доларів США (сорока тисяч доларів США), заочне рішення Київського районного суду м.Полтави, у справі № 2-1851/09 від 12 жовтня 2009 року, яке набрало законної сили 23.10.2009 року, позивач по теперішній час не виконав.

Заявниця вказує, що не виконавши заочне рішення Київського районного суду м. Полтави по справі № 2-1851/09 від 12 жовтня 2009 року, позивач знову звернувся з того ж предмету та тих же підстав до Ленінського районного суду м. Полтави, з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № PLEOGK000000001 від 22 травня 2008 року, за якою 15.12.2014 року Ленінським районним судом м. Полтави у справі № 553/3784/14-ц, прийнято заочне рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 102547,65 Доларів США , що за курсом 11,70 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.07.2008 року складає 1 199 807 грн. 52 коп.

В даному випадку, позивач спочатку звернув стягнення на майно відповідача, але з незрозумілих причин не виконав рішення по теперішній час, натомість подав позов до іншого суду, та при розгляді справи не повідомив суд про існування рішення на свою користь, при виконанні якого міг в повному обсязі задовольнити свої позовні вимоги.

Також заявниця вказує, що після отримання на свою користь двох вище вказаних заочних рішень, позивач звернувся до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, якою вчинено виконавчий напис за № 2256 від 20.12.2018 року, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 209172,40 доларів США, що за курсом НБУ на 31.10.2018 року (один долар США дорівнює 28.164437 гривень) становить 5 894 722, 88 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави, у справі № 552/3166/21 від 29.07.2021 року, яке набрало законної сили 31.08.2021 року, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни зареєстрований в реєстрі № 2256 від 20.12.2018 року, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Заявниця вказувала, що позивач, маючи два судових рішення та не здійснивши будь-яких дій по їх виконанню, звернувся з відповідною заявою до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, за якою вчинено виконавчий напис за № 2256 від 20.12.2018 року, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 209172,40 доларів США, що за курсом НБУ на 31.10.2018 року (один долар США дорівнює 28.164437 гривень) становить 5 894 722, 88 грн., та відповідно відкрито виконавче провадження № 64408686 від 09.02.2021 року, що свідчить про зловживання правом за ст. 44 ЦПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 23.03.2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення ? задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15.12.2014 у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ? скасовано.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18.03.2025 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» () заборгованість у розмірі 102547,65 (долар США), що за курсом 11,70 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.07.2008 року складає 1 199 807 грн. 52 коп. за кредитним договором № PLЕ0GK від 20.05.2008 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп., а всього 1 203 461 грн. 52 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що отримані ОСОБА_1 кошти по кредиту в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а тому суд прийшов до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а також заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, комісії, пені та штрафів.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на очевидній невідповідності висновків, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи,

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухавши сторони, третю особу, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.05.2008 року відповідач уклала з банком кредитний договір № PLЕ0GK.

Відповідно до даного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 29200,00 (Долар США) на термін до 20.05.2023 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором (а.с. 4-6 том 1).

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 15.07.2014 року має заборгованість 97644,08 (Долар США), яка складається з: - 25409,58 дол. США заборгованість за кредитом; - 20614,16 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 5542,83 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 46077,51 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 21,37 дол. США штраф (фіксована частина); - 4842,20 дол. США штраф (процентна складова), загальна заборгованість становить 102547,64 дол. США.

З огляду на викладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 102547,65 дол. США, що за курсом 11,70 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.07.2008 року складає 1 199 807 грн. 52 коп. за кредитним договором № PLЕ0GK від 20.05.2008 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. 00 коп.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт невиконання відповідачем умов кредитного договору.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносин

У відповідності до частин 1-5 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями частин 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями частин 1-3 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно частин 1 та 10 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини 1 статі 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини 2 статті 1046 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладені вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом. Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.

Враховуючи зазначену позицію суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № PLЕ0GK від 20.05.2008 року у розмірі 102547,64 дол США так як вона розрахована станом на 15.07.2014 рік.

Колегія суддів зазначає, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12- 117гс18). Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Вбачається, що предмет іпотеки не реалізовано, і наразі діє заборона на здійснення заходів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.5 прим. 2 прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про іпотеку», - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Тому за кредитним договором рахується заборгованість, а відповідачем не надані докази належного виконання кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 тавня 2020 року № 361/7543/17 зазначила, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14).

Згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 5 ЦПК суд за вимогою особи має захистити права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо ж закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під час виконання судового рішення про стягнення з боржника грошової суми в інтересах іпотекодержателя у межах виконавчого провадження звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з урахуванням відповідних норм Закону України «Про іпотеку» та статті 572 ЦК України, зокрема з урахуванням права стягувача, який є іпотекодержателем, одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки переважне перед іншими стягувачами.

Зазначене співвідноситься із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді: Т.В. Одринська

В.П. Пікуль