Житомирський апеляційний суд
Справа №275/945/25 Головуючий у 1-й інст. Миколайчук П. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Шалоти К.В.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №275/945/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на заочне рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Миколайчука П.В. в селищі Брусилів Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №4189710 від 24.03.2021 у розмірі 23 813,70 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 24 березня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №4189710, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін встановлений договором та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Вказує, що ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконало, надавши відповідачу кредит в сумі 10 000 грн. У свою чергу відповідач всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на нього обов`язки перед позивачем не виконав, порушив умови кредитного договору. Зазначає, що станом на дату звернення до суду з позовною заявою заборгованість відповідача за кредитним договором становить 23 813,70 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 750 грн., заборгованість за відсотками - 14 063,70 грн., заборгованість за комісійними винагородами - 1000 грн. Вказує, що 10.08.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення прав вимоги №06Т, відповідно до умов якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №4189710 від 24.03.2021. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі, а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Заочним рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ТОВ «Діджи Фінанс» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що 24.03.2021, за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування ОСОБА_1 в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» за адресою: https://miloan.ua/ подано заявку на отримання кредиту №4189710. Відповідачу було направлено повідомлення на номер телефону НОМЕР_1 , який особисто вказаний відповідачем у договорі про споживчий кредит №4189710 від 24.03.2021, яке містило одноразовий ідентифікатор F40446, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов договору. Вказує, що файл із зашифрованим підписом було завантажено разом із позовом через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд», проте, ані при відкритті/завантаженні в особистому кабінеті підсистеми «Електронний суд» у форматі для перегляду, ані при друкуванні файлу - він не відображається з питань збереження конфіденційності інформації. Вважає, що наданий скріншот першої сторінки договору із фіксацією підпису сторін за допомогою одноразового ідентифікатора дає підстави вважати доведеним належними доказами факт, що договір про споживчий кредит №4189710 від 24.03.2021 був дійсно підписаний з первісним кредитором та відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора F40446.

Звертає увагу на те, що відсутність електронних доказів генерації одноразового ідентифікатора за договором про споживчий кредит №4189710 від 24.03.2021 не може бути підставою для відмови у позовних вимогах, оскільки відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі та не ставить під сумнів достовірність електронного доказу. Вважає, що наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення №42268661 від 24.03.2021 є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит №4189710 від 24.03.2021. Вказує, що у платіжному дорученні №42268661 від 24.03.2021, яким первісним кредитором було перераховано кредитні кошти в розмірі 10 000 грн відповідачу, також вказано ідентифікаційний код останнього, однак доказів на спростування відповідності анкетних даних відповідача в зазначених анкеті-заяві та договорі - матеріали справи не містять. Зазначає, що відповідачем до суду першої інстанції не було подано належних та допустимих документальних доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на картковий рахунок відповідача НОМЕР_2 , або доказів того, що вказаний картковий рахунок не належить відповідачу. Звертає увагу на те, що на підтвердження законності нарахування розміру заборгованості, до позовної заяви було долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит №4189710 від 24.03.2021. Вказує, що відповідачем вчинялися дії по сплаті комісії за пролонгацію за кредитним договором, що свідчать про те, що умовами договору про споживчий кредит №4189710 від 24.03.2021 сторони передбачили порядок продовження строку договору, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом. Враховуючи вищевикладене просить скасувати заочне рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Також просить стягнути витрати на професійну правничу надану в суді першої та апеляційної інстанцій.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 24 березня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 10 000 грн., а той, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом (пункти 1.1, 1.2 кредитного договору).

Кредитний договір укладений сторонами дистанційно шляхом пропозиції ОСОБА_1 укласти цей договір (анкета-заява №4189710) і прийняття пропозиції ТОВ «Мілоан».

ОСОБА_1 підписав кредитний договір електронним підписом (одноразовим ідентифікатором).

Пунктами 1.3, 1.4 кредитного договору встановлено, що кредит надається строком на 30 днів з 24 березня 2021 року; термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) - 23 квітня 2021 року.

Загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 5500 грн в грошовому виразі та 669,00% річних у процентному значенні і включає в себе складові, визначенні у п. п.1.5.1 - 1.5.2 договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 15 500 грн (п.1.5 договору)

Комісія за надання кредиту 1000 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п.п.1.5.1 договору).

Проценти за користування кредитом: 4500 грн., які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2 договору).

Стандартна (базова) процента ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.6 договору).

Відповідно до п.2.1. договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Згідно п.2.2.1 договору позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.1.5.1 - 1.5.2 договору, в термін (дату) вказаних в п. 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний у п.1.3. договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п.1.5.2 або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п.1.6 договору, в сумі та на умовах визначених п.2.3 договору.

Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (п.2.2.2 договору).

Умовами п.2.2.3 кредитного договору встановлено, що проценти за користування кредитом нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. договору.

Відповідно до п.2.3.1. кредитного договору продовження вказаного в пункті 1.3. договору строку кредитування може відбуватись на пільгових стандартних (базових) умовах, наступним чином: пролонгація на пільгових умовах (п.2.3.1.1 договору) та пролонгація на стандартних (базових) умовах (п.2.3.1.2 договору).

Пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту) (п.2.3.1.2 договору).

Позивачем також долучено паспорт споживчого кредиту №4189710 , у якому викладено інформацію про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту.

Відповідно до платіжного доручення №42268661 від 24.03.2021 на карту НОМЕР_3 , ОСОБА_1 24.03.2021 перераховано грошові кошти в розмірі 10 000 грн. Призначення платежу: кошти згідно договору 4189710.

10 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги №06Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги, у тому числі за кредитним договором №4189710 від 24.03.2021.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №06Т від 10.08.2021, ТОВ «Діджи Фінанс» з 10.08.2021 набуло право грошової вимоги до боржників, в тому числі до боржника за договором №4189710 від 24.03.2021 в сумі 23 813,70 грн., з яких: сума заборгованості за тілом кредиту - 8750 грн.; сума заборгованості за відсотками - 14 063,70 грн.; сума заборгованості за комісією - 1000 грн.

Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4189710 слідує, що у ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 23 813,70 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8750 грн., заборгованість за відсотками - 14 063,70 грн., заборгованість за комісійними винагородами - 1000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві на кредит №4189710 від 24.03.2021, що надана позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, як і в кредитному договорі №4189710 від 24.03.2021, в графіку розрахунків, який є додатком № 1 до кредитного договору №4189710 від 24.03.2021, паспорті споживчого кредиту відсутній електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором, що свідчить про те, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження волевиявлення відповідача на укладення кредитного договору. Платіжне доручення, долучене позивачем на підтвердження позовних вимог не відповідає критеріям належності та достовірності, яким повинні відповідати засоби доказування у цивільному процесі. Анкета-заява, кредитний договір, графік розрахунків як додаток до нього, паспорт споживчого кредиту не містять реквізитів банківського рахунку, на який ТОВ «Мілоан» повинно було б перерахувати кредитні кошти в сумі 10 000 грн відповідачу, зокрема, і того, що зазначений у платіжному дорученні №42268661 від 24.03.2021. Позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог в частині виникнення обов`язку у ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за кредитним договором №4189710 від 24.03.2021.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною першою ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст. 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою ст. 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №127/23910/14-ц від 23.12.2020 зробив висновок про те, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4189710 слідує, що на виконання умов кредитного договору №4189710 від 24.03.2021 ОСОБА_1 14.05.2021 сплачено тіло кредиту в сумі 1250 грн., проценти в сумі 1562 грн та комісію в сумі 100 грн.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору сплачено частину боргу, колегія суддів приходить до висновку про укладеність вищевказаного кредитного договору між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

Крім того, за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору №4189710 від 24.03.2021. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 23 813,70 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8750 грн., заборгованість за відсотками - 14 063,70 грн., заборгованість за комісійними винагородами - 1000 грн.

Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4189710 вбачається, що ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 10 000 грн., останній на погашення тіла кредиту сплатив 1250 грн.

Таким чином заборгованість по тілу кредиту складає 8750 грн.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику коштів, а тому вказана сума заборгованості по тілу кредиту підлягає стягненню з останнього на користь ТОВ «Діджи Фінанс».

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути 14 063,70 грн заборгованості за відсотками.

Так, відповідно до п.1.2. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000 грн.

Згідно п.1.3. договору кредит надається строком на 30 днів з 24 березня 2021 року.

Відповідно до п.1.4. договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 23 квітня 2021 року.

Відповідно до п.1.5.2. договору проценти за користування кредитом: 4500 грн., які нараховуються за ставкою 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Відповідно до положень п.2.3. кредитного договору сторони погодили, що строк кредитування може бути продовжений (пролонгований) на пільгових чи на стандартних умовах.

Продовження строку кредитування на пільгових умовах відбувається строком на, три, сім і п?ятнадцять днів за умови сплати позичальником комісії і частини заборгованості за кредитом (тілом).

Продовження строку кредитування на стандартних умовах відбувається у разі, якщо після завершення строку кредитування позичальник продовжує користуватися кредитними коштами. Такий строк користування кредитом сторони визначили тривалістю шістдесят днів.

Отже, у пункті 2.3 сторонами погоджено максимальний строк продовження користування кредитом - 60 днів, тобто нарахування процентів за цей період є платою позичальника за правомірне користування кредитними коштами.

Як вбачається із відомості про щоденні нарахування та погашення кредиту ОСОБА_1 погашення заборгованості здійснив частково.

Відтак, за відсутності доказів повернення відповідачем кредитних коштів та обумовленої суми відсотків за користування кредитом до 23.04.2021, відбулося продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних умовах, як передбачено п.2.3.1.2 договору.

Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів, тобто кінцевий строк кредитування (60 днів) сплив 22 червня 2021 року.

Таким чином, підписанням договору про споживчий кредит №4189710 від 24 березня 2021 року сторони досягли згоди щодо умов, зокрема про нарахування відсотків та можливості продовження строку кредитування, отже нарахування відсотків за кредитним договором №4189710 від 24 березня 2021 року в загальному розмірі 14 063,70 грн є правомірним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення заборгованості за комісійними винагородами у розмірі 1000 грн є також правомірним, оскільки така плата передбачена п. 1.5.1 кредитного договору. Проте, відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4189710 вбачається, що ОСОБА_1 14.05.2021 сплачено комісію в сумі 100 грн. Відтак, заборгованість за комісією складає 900 грн.

У свою чергу, відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед позивачем, не довів відсутність заборгованості.

Отже, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів позивача і дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Крім того, ТОВ «Діджи Фінанс» у позовній заяві та апеляційній скарзі просило суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із статтею 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: - у разі задоволення позову - на відповідача; - у разі відмови в позові - на позивача; - у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги в суді першої та апеляційної інстанцій, позивачем надано акт надання послуг №11028 на підтвердження факту надання правової допомоги від 31.07.2025, детальний опис робіт (наданих послуг) від 31.07.2025, договір №01-05/05 про надання правової допомоги від 05.05.2025, додаткову угоду №1028 від 31.07.2025 до договору №01-05/05 про надання правової допомоги від 05.05.2025, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №8530/10 від 28.11.2019, акт надання послуг №1102 на підтвердження факту надання правової допомоги від 10.12.2025, детальний опис робіт (наданих послуг) від 10.12.2025, рахунок на оплату №112 від 10.12.2025.

Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, адже вказаний розмір має бути доведеним, документально обґрунтованим та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 23 813,70 грн. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.

Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Наведене узгоджується з висновками викладеними в додатковій постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №910/5724/23. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів фактично понесених витрат позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, колегія суддів дійшла висновку про відшкодування судових витрат, понесених в суді першої та апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн., шляхом їх стягнення з ОСОБА_1 .

Витрати позивача на професійну правничу допомогу у межах вказаної суми є співмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову ТОВ «Діджи Фінанс» сплачено 2422,40 грн та за подання апеляційної скарги 3633,60 грн., оскільки позов і апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено повністю, то з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» необхідно стягнути понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6056 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити.

Заочне рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит №4189710 від 24.03.2021 у розмірі 23 713,70 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8750 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 14 063,70 грн., заборгованість за комісійними винагородами - 900 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір у розмірі 6056 грн та витрати на професійну правничу допомогу надану в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді