УХВАЛА

03 лютого 2026 року

місто Київ

справа № 756/10329/25

провадження № 61-686ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг,-

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

1. У липні 2025 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 та отримує житлово-комунальні послуги, які надаються мешканцям цієї квартири.

2. З 01 листопада 2021 року КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» надавались ОСОБА_1 послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, однак відповідачка належним чином не сплачувала за отримані послуги, допустила заборгованість з оплати за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2021 року до 31 травня 2025 року у сумі 37 089,58 грн, заборгованість з оплати за послуги з постачання гарячої води у сумі 9 415,65 грн.

Також відповідачка допустила заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року у сумі 207,09 грн, заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2021 року до 31 травня 2025 року у сумі 1 437,35 грн, заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води за період з 01 листопада 2021 року до 31 травня 2025 року у сумі 738,02 грн.

З цих підстав КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з оплати за житлово-комунальні послуги за період до 01 травня 2018 року у сумі 15 650,65 грн, заборгованість з оплати за житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2018 року до 31 травня 2025 року у сумі 87 130,27 грн, пеню за прострочення виконання зобов`язань у сумі 1 788,75 грн, інфляційні втрати у сумі 15 097,64 грн, три проценти річних у розмірі 3 622,96 грн.

3. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня

2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період до 01 травня 2018 року у сумі 9 912,55 грн, заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з 01 травня

2018 року до 31 травня 2025 року у сумі 87 130,27 грн, пеню за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у сумі 1 788,75 грн, втрати від інфляції у сумі 14 326,64 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3 418,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

4. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до Київського апеляційного суду.

5. Ухвалою від 25 листопада 2025 року Київський апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 , надавши строк для усунення недоліків.

6. Ухвала мотивована тим, що 26 вересня 2025 року було винесено рішення Оболонського районного суду міста Києва, виготовлення повного тексту не зазначено. Тому останнім днем строку подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції є 27 жовтня 2025 року включно. Апеляційна скарга подана

02 листопада 2025 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Заявниця питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не порушувала, тому апеляційний суд визначив, що апелянтці на виконання положень процесуального закону необхідно надіслати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважності причини пропуску такого строку.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що у апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить звільнити від сплати судового збору на підставі частини третьої

статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас, така норма звільняє споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, тобто у разі звернення до суду як позивача. Оскільки у даній справі ОСОБА_1 є відповідачем, то Київський апеляційний суд визначив розмір сплати судового збору за подання апеляційної скарги, який становить 4 542,00 грн.

7. Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 26 вересня 2025 року. Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору залишено без розгляду.

8. Київський апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року ОСОБА_1 подала заяву, у якій наполягає на тому, що строк на апеляційне оскарження нею не пропущено. Заявниця зазначає, що копію повного тексту оскаржуваного рішення отримала 19 жовтня 2025 року.

Заявниця вказувала, що скарга направлена 02 листопада 2025 року, зареєстрована судом 06 листопада 2025 року, про що свідчить складений працівниками апарату суду Акт № 1583/01-06/25 про відсутність одного примірника додатка. На переконання заявниці, сам факт складення цього акта підтверджує дату подання скарги в межах 30 днів з моменту отримання рішення. Посилаючись на тлумачення статті 354 ЦПК України, заявниця наголошувала, що строк оскарження має обчислюватися виключно з дня вручення повного рішення, а не з дня його ухвалення, а тому просить суд визнати строк не пропущеним, прийняти скаргу без вимоги про поновлення строку та надати офіційні роз`яснення щодо правового статусу суду та підстав вимоги про поновлення строку.

9. Враховуючи, що заявниця не усунула недоліки апеляційної скарги, не подала заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, а наведені нею доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, Київський апеляційний суд, пославшись на пункт 4 частини 1 статті 358 ЦПК України, виснував про наявність підстав для відмови у відкритті провадження.

Доводи та вимоги особи, яка подала касаційну скаргу

10. 13 січня 2026 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду звернулася ОСОБА_1 з касаційною скаргою, у якій просила скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

11. ОСОБА_1 зазначила, що у заяві про усунення недоліків, де є вказівка про те, що текст рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року вона отримала 19 жовтня 2025 року, фактично міститься прохання вважати строк не пропущеним (або поновити його).

12. Заявниця наголосила, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, що у свою чергу блокує право на повторне звернення, оскільки, вийшов за межі своїх повноважень, суд повинен був повернути апеляційну скаргу, оскільки недоліки не було усунуто.

13. Також заявниця подала до Верховного Суду клопотання про звільнення її від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги.

Позиція Верховного Суду

14. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті

3 ЦПК України).

15. Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України в разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

16. Ухвалами, якими закінчено розгляд справи, є: ухвали суду першої інстанції про (1) закриття провадження у справі, (2) залишення заяви без розгляду,

(3) відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду,

(4) скасування рішення третейського суду, (5) видачу виконавчого листа,

(6) відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду; ухвали суду апеляційної чи касаційної інстанції про скасування судового рішення із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду (постанови Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі

№ 127/2-н-439/09 (провадження № 61-18192св18), від 06 березня 2020 року у справі № 1121/1717/12-ц (провадження № 61-22788св19), від 11 листопада

2020 року у справі № 461/11703/15-ц (провадження № 61-2382св20), від 08 червня 2021 року у справі № 2-1207/2011 (провадження № 61-1546св21)).

17. Тобто ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

18. Із матеріалів касаційної скарги, аналізу змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для сумнівів щодо правильності застосування судом норм процесуального права.

19. Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

20. Однією з основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

21. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлено зміст, форму, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

22. Право на апеляційний перегляд справи, яке гарантовано Конституцією України, реалізується у порядку, передбаченому процесуальним законом.

23. Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

24. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

25. Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

26. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

27. Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

28. Частина перша статті 352 ЦПК України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

29. Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

30. Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій

статті 358 ЦПК України.

31. Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року в справі

№ 752/8449/20).

32. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких уважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу та відповідне клопотання, з урахуванням отримання представником ОСОБА_2 копії рішення 20 липня 2020 року, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції».

33. Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України, якщо заяву (про поновлення строку) не буде подано особою в зазначений строк або вказані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

34. У пункті 4 частини першої статті 358 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

35. Відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в Єдиному державному реєстрі судових рішень не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

36. Київський апеляційний суд в ухвалі від 25 листопада 2025 року про залишення без руху апеляційної скарги зазначав, що 26 вересня 2025 року винесено рішення Оболонського районного суду міста Києва, дату виготовлення повного тексту не зазначено.

37. Тому суд апеляційної інстанції правильно визначив, що останній день строку подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції є 27 жовтня 2025 року включно.

38. Апеляційна скарга подана 02 листопада 2025 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Однак заявниця питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не порушувала. Тому апеляційний суд визначив, що заявниці, на виконання положень процесуального закону, необхідно звернутися з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважності причини пропуску такого строку.

39. Заявниця зазначила у заяві про усунення недоліків, що текст рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року отримала

19 жовтня 2025 року, і що фактично ця заява містила і прохання вважати строк не пропущеним або поновити його.

40. Відповідно до частини першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

41. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

42. Тобто суд апеляційної інстанції позбавлений можливості поновити строк на апеляційне оскарження за власною ініціативою, а лише - за наявності відповідної заяви особи, яка подає скаргу, із зазначенням поважних причин пропуску цього строку.

43. Отже суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження за відсутності клопотання заявниці.

44. Верховний Суд врахував висновки ЄСПЛ про те, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення у справі «МПП «Голуб» проти України» (MPP Golub v. Ukraine), № 6778/05, ЄСПЛ, від 18 жовтня 2005 року).

45. Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine), № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня

2010 року).

46. Не заслуговують на увагу посилання заявниці щодо того, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, що блокує право на повторне звернення, оскільки такими діями суд вийшов за межі своїх повноважень та повинен був повернути апеляційну скаргу, так як недоліки не було усунуто.

47. Стаття 358 ЦПК України визначає випадки, за наявності яких суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

48. З урахуванням положень пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України, у разі якщо скаржником у встановлений судом строк не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені у такій заяві підстави визнані судом неповажними, суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження.

49. Оскільки правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, тому наявні підстави для відмови у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.

50. У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак О. М. Осіян Н. Ю. Сакара