Справа № 517/1238/25
Провадження № 2/517/59/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року с-ще Захарівка Одеської області

Захарівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тростенюка В.А.,

секретаря судового засідання Грабової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Захарівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Кулік М.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області, в якому просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку за номером АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю № НОМЕР_1 , що видане виконавчим комітетом Фрунзівської селищної Ради депутатів трудящих Фрунзівського району Одеської області 14.05.1969 року і зареєстрованого бюро технічної інвентаризації м. Білгород-Дністровський Одеської області 14.05.1969 року в реєстровій (кадастровій) книзі № 6/822, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:3487-5374-2043-6518, житловою площею - 31, 3 кв.м, загальною площею - 50, 6 кв.м, який складається з: «1» коридор площею 4.0 кв.м., «2» кухня площею 9.6 кв.м., «3» кімната площею 8, 0 кв.м., «4» кімната площею 8,8 кв.м., «5» кімната площею 14,5 кв.м., «6» санвузол площею 5,7 кв.м., а також господарські будівлі і споруди: прибудова «а» площею 24,2 кв.м., літня кухня «Б» площею 22,7 кв.м., погріб «В» площею 5, 1 (7,5) кв.м., сарай «Г» площею 16,0 кв.м., сарай «Д» площею 8,2 кв.м., сарай «Є» площею 21,4 кв.м., гараж «Ж» площею 14,4 кв.м., сарай «3» площею 9,5 кв.м., огорожа «1» площею 21,4 кв.м., ворота «2» площею 4,6 кв.м., хвіртка «З» площею 1,5 кв.м., загальною площею під забудовою 167,5 кв.м.

Вимоги свого позову обґрунтовує тим, що позивач бажаючи оформити право власності на майно його померлої баби ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори, однак нотаріус постановою відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що позивача баба ОСОБА_3 , 1937р.н., відмовилася від прийняття обов`язкової частки у спадщині, але подала заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок як пережившому подружжю, але не подала всіх необхідних документів для цього і, відповідно вказане свідоцтво не отримала та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, надавши до суду спільну заяву, в якій просять розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують і просять їх задовольнити повністю (а.с. 227).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій справу просить розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі і не заперечує проти їх задоволення (а.с. 221).

Представник Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій справу просить розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі і не заперечує проти їх задоволення (а.с. 222).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За результатами розгляду наданих позивачем та витребуваних за клопотанням її представника доказів судом встановлено наступне.

07 жовтня 1958 року між позивача бабою - ОСОБА_6 та його дідом - ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, про що складено 07.10.1958 року відповідний актовий запис № 33, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 13).

В період шлюбу було побудовано та 14 травня 1969 року - зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за гр. ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на будівництво від 14.05.1969 року № 13, що видане виконавчим комітетом Фрунзівської селищної ради Одеської області. Право власності на житловий будинок зареєстроване за спадкодавцем бюро технічної реєстрації м. Білгород-Дністровський Одеської області 14.05.1969 року в реєстровій (кадастровій) книзі № 6/822 (а.с. 14).

27 травня 2025 року рішенням Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області змінено поштову адресу житловому будинку, який належить померлому ОСОБА_4 з « АДРЕСА_1 » на « АДРЕСА_1 » (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер позивача дід ОСОБА_4 в селищі Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області, про що 24.12.2013 року складено відповідний актовий запис за № 307, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 19).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Спадкодавець за життя залишив заповіт, відповідно до якого спадкоємцем була позивача мати та донька померлого - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.06.2025 року, зареєстрованого в реєстрі за № 897, а також витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 20-21).

Дружина спадкодавця - ОСОБА_3 , 1937 р.н., відмовилася від прийняття обов`язкової частки у спадщині, але подала заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок як пережившому подружжю, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 551/02-31 від 21 жовтня 2025 року (а.с. 26).

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належала 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла позивача баба ОСОБА_3 в селищі Захарівка Роздільнянського району Одеської області, про що 16.07.2024 року складено відповідний актовий запис за № 141, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (а.с. 22).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Спадкодавець за життя залишила заповіт, відповідно до якого спадкоємцем був син померлої ОСОБА_7 .

Спадкоємцями за законом першої черги були донька померлої ОСОБА_2 та її син ОСОБА_7 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 подали нотаріусу заяву про відмову від спадщини за заповітом та за законом після матері ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 02/2025 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 129-219).

Родинні відносини між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 підтверджуються наступними документами:

-копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , що видане на підставі актового запису № 136 від 10.11.1983 року, що складений відділом ЗАГС Фрунзівського райвиконкома Одеської області УССР, в якому в графі батько вказаний ОСОБА_8 , а в графі мати - ОСОБА_2 (а.с. 23);

-копією свідоцтва про народження позивача матері ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 , що видане на підставі актового запису № 106 від 03.12.1964 року, що складений Фрунзівським райбюро ЗАГС Одеської області, в якому в графі батько вказаний ОСОБА_4 , а в графі мати - ОСОБА_9 (а.с. 24);

-копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_7 позивача матері ОСОБА_2 , відповідно до якого 18 грудня 1982 року вона уклала шлюб з ОСОБА_8 , про що відділом ЗАГС Фрунзівського райвиконкому Одеської області УССР складено відповідний актовий запис № 80 від 18.12.1982 року. Після реєстрації шлюбу їй присвоєне прізвище ОСОБА_10 (а.с. 25).

Позивач подав у шестимісячний термін нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті баби, про відмову від спадщини не заявляв, що свідчить про прийняття ним спадщини ОСОБА_3 .

21 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 бажаючи оформити право власності на майно померлої баби ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області, але нотаріус Романова І.С, постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 21.10.2025 року № 551/02-31 відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що його баба ОСОБА_3 , 1937 р.н., відмовилася від прийняття обов`язкової частки у спадщині, але подала заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок як пережившому подружжю, але не подала всіх необхідних документів для цього і відповідно вказане свідоцтво не отримала та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 26).

Згідно довідки Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 10.12.2025 № 1644, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно постійно проживав і був зареєстрований до дня своєї смерті в будинку АДРЕСА_1 . У житловому будинку, що розташований за вищевказаною адресою, крім ОСОБА_4 на день його смерті була зареєстрована та постійно проживала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 40).

Відповідно до довідки Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 10.12.2025 № 1645, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно постійно проживала і був зареєстрована до дня своєї смерті в будинку АДРЕСА_1 . У житловому будинку, що розташований за вищевказаною адресою, крім ОСОБА_3 на день її смерті та на даний час зареєстровані особи відсутні (а.с. 41).

З довідки КП «Захарівське БТІ» Захарівської селищної ради Одеської області від 12 грудня 2025 року № 31 вбачається, що власник житлового будинку АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 . Правовстановлюючі документи свідоцтва про право власності видане Виконавчим комітетом Фрунзівської селищної ради 14.05.1969 року на підставі рішення виконавчого комітету № 8 від 24.04.1969 року, зареєстроване Білгород-Дністровським БТІ 14.05.1969 року та записано у кн. №6, реєстр № 822. Обтяжень та інших речових прав на вищевказаний житловий будинок за наявними архівними даними немає. Технічна характеристика на вказаний об`єкт нерухомого майна є в технічному паспорті, який виданий Захарівським БТІ 14.04.2025 року, ТІОІ: 3487-5374-2043-6518. Співвласник вказаного об`єкту нерухомого майна немає. Дублікат правовстановлюючого документу на вказаний об`єкт нерухомого майна не реєструвався. Наявність самочинного будівництва, реконструкції, перепланування по даним інвентаризації немає. За наявними у розпорядженні архівними даними заходи компетентних органів щодо заборони вчиненні дій по відчуженню вказаного об`єкту майна (заборона, арешт) не здійснювалися. До даної довідки долучено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок (а.с. 42-54).

Згідно звіту про оціночну (ринкову) вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 50,6 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 19.09.2025 року, ринкова вартість (без ПДВ) житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами складає 144 000 грн. (3 490 долари США) (а.с. 55-56).

Ухвалою суду від 18 грудня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 517/1238/25, призначено до підготовчого судового засідання, а також витребувано докази від Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області про наявність заповітів ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; подання їх спадкоємцями заяв про прийняття спадщини або відмову від неї; видачу їм свідоцтва про право на спадщину (за наявності надати засвідчені копії спадкових справ).

З витребуваних матеріалів спадкової справи № 62/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_4 склав заповіт від 20 січня 2012 року, згідно якого призначив спадкоємцем всього його майна свою доньку ОСОБА_2 . Матеріали спадкової справи містять заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини, заяву ОСОБА_3 про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку, заяву ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого ОСОБА_2 отримала спадщину на 1/2 частки в праві власності на житловий будинок за номером АДРЕСА_1 .

Також матеріали спадкової справи містять постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії № 313/02-31 від 06.06.2025 року, згідно якої державний нотаріус Романова І.С. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи за законом, у зв`язку з тим, що згідно матеріалів спадкової справи № 62/2014 на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1940 року народження, який постійно проживав і був зареєстрований до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши на ім`я ОСОБА_2 заповіт від 20 січня 2012 року за № 71, дружина спадкодавця ОСОБА_3 , 1937р.н., відмовилася від прийняття обов`язкової частки у спадщині, але подала заяву про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок як пережившому подружжю, але не подала всіх необхідних документів для цього і, відповідно вказане свідоцтво не отримала та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 64-128).

З витребуваних матеріалів спадкової справи № 02/2025 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_3 склала заповіт від 02 липня 2013 року, згідно якого призначила спадкоємцем всього його майна свою сина ОСОБА_7 . ОСОБА_11 (син померлої) після смерті матері звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 . Матеріали спадкової справи також містять - заяву ОСОБА_7 про відкликання заяви про прийняття спадщини; заяву ОСОБА_7 про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь онука спадкодавця ОСОБА_1 , позивача по справі; заяву ОСОБА_2 про відмову від прийняття спадщини на користь онука спадкодавця ОСОБА_1 , позивача по справі; заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини; спільною заявою ОСОБА_7 та ОСОБА_2 про відмову від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку; заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтв про право на спадщину; свідоцтво про право на спадщину за законом виданого на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з відмовою спадкоємців першої черги чина спадкодавця ОСОБА_7 , доньки спадкодавця ОСОБА_2 . Спадщина складається з житлового будинку за номером АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на спадщину за законом виданого на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з відмовою спадкоємців першої черги чина спадкодавця ОСОБА_7 , доньки спадкодавця ОСОБА_2 . Спадщина складається з земельної ділянки площею 0.1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на спадщину за законом виданого на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з відмовою спадкоємців першої черги чина спадкодавця ОСОБА_7 , доньки спадкодавця ОСОБА_2 . Спадщина складається з суми пенсії в розмірі 4 196, 11 грн. та вкладів у банку у сумі 0,79 грн та 2 171, 40 грн. (а.с. 129-219).

Оцінюючи встановлені обставини та правовідносини, що виникли між учасниками справи, суд виходить з наступних положень законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А також особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( ст. ст. 15, 16 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства, передбачених ч. 3 ст. 2 ЦПК є принцип верховенства права.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зіст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За положеннями ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до вимог ст. ст. 46, 46-1, 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси мають право витребовувати відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них.

Під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості нотаріус обов`язково використовує також відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Також пунктами 4.12, 4.14, 4.16 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Разом з тим, нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону України «Про нотаріат».

Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку.

Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України «Про нотаріат», Наказом Мінюсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного кодексу України, далі - СК),

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майка дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК).

Аналогічне правило передбачене і ст. ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, яке діяло в період придбання житлового будинку.

Так, відповідно до положень ет. 22 КпІПС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ч. 1 ст. 28 КпІПС України).

Крім цього, відповідно до ст. 355 ЦК, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст. 356 ЦК зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Ст. 368 ЦК визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виходячи з норм чинного законодавства передбачається, для того, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину потрібно подати, документи, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1

Таким чином, для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, справа про визначення належної йому частки вирішується у судовому порядку.

Так, в правовстановлюючому документі на житловий будинок АДРЕСА_1 титульним власником вказано чоловіка спадкодавця - ОСОБА_4 .

Однак, житловий будинок було придбано позивача бабою та дідом в період їх шлюбу та було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому їхні частки були рівними.

Вирішуючи спори про захист права власності на майно, потрібно виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Так, вищезазначений житловий будинок було побудовано позивача бабою й дідом та 14 травня 1969 року та зареєстровано право власності на житловий будинок.

Відповідно до пунктів 4 та 6 глави І розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини.

Згідно із пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 р. розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60-74 СК).

Пунктом 3.4 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідне- до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Разом з тим Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/997/19 наголошено, що відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

У Постанові КЦС ВС від 17 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20 сформований наступний правовий висновок щодо належності способу захисту: «Визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачем. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині судового рішення.

З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що за життя спадкодавця їй не була виділена частка майна у спільній сумісній власності подружжя, та не було здійснено державної реєстрації права власності, існує перешкода в отриманні у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, тому відповідно позивач зможе оформити право на спадщину після померлої баби - ОСОБА_3 визнавши право власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом.

За змістом абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 р. у разі безумовного визнання відповідачем позову, якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших (відмінних від відповідача) осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову з наведенням в мотивувальній частині рішення посилань лише на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності та кожний доказ окремо, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідно до цивільного законодавства позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , має право в порядку спадкування за законом отримати у спадщину майно, що належало спадкодавцю, однак позбавлений цього права, оскільки за життя спадкодавця їй не була виділена частка майна у спільній сумісній власності подружжя, та не було здійснено державної реєстрації права власності на житловий будинок за життя спадкодавця, що належав ОСОБА_4 . Позивачем доведено, що житловий будинок належав саме спадкодавцю та її право власності на нерухоме майно ніким не оспорюється. Інші спадкоємці, після смерті ОСОБА_3 за законом та заповітом відмовилися від прийняття спадщини.

Таким чином, позивач позбавлений можливості отримати у спадщину майно в порядку спадкування за законом у позасудовому порядку, що порушує його право власності, тому суд вважає за можливе захистити порушені права позивача шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, після смерті баби ОСОБА_3 , отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 321, 328, 392, 1216, 1218, 1266, 1268, 1296 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , право власності на 1/2 частку житлового будинку за номером АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю № НОМЕР_1 , що видане виконавчим комітетом Фрунзівської селищної Ради депутатів трудящих Фрунзівського району Одеської області 14.05.1969 року і зареєстрованого бюро технічної інвентаризації м. Білгород-Дністровський Одеської області 14.05.1969 року в реєстровій (кадастровій) книзі № 6/822, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:3487-5374-2043-6518, житловою площею - 31, 3 кв.м, загальною площею - 50, 6 кв.м, який складається з: «1» коридор площею 4.0 кв.м., «2» кухня площею 9.6 кв.м., «3» кімната площею 8, 0 кв.м., «4» кімната площею 8,8 кв.м., «5» кімната площею 14,5 кв.м., «6» санвузол площею 5,7 кв.м., а також господарські будівлі і споруди: прибудова «а» площею 24,2 кв.м., літня кухня «Б» площею 22,7 кв.м., погріб «В» площею 5, 1 (7,5) кв.м., сарай «Г» площею 16,0 кв.м., сарай «Д» площею 8,2 кв.м., сарай «Є» площею 21,4 кв.м., гараж «Ж» площею 14,4 кв.м., сарай «3» площею 9,5 кв.м., огорожа «1» площею 21,4 кв.м., ворота «2» площею 4,6 кв.м., хвіртка «З» площею 1,5 кв.м., загальною площею під забудовою 167,5 кв.м.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Захарівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Станом на 04 лютого 2026 року рішення законної сили не набрало.

Секретар: І.Г. Грабова

Дата засвідчення копії рішення суду 04 лютого 2026 року.