Справа № 466/5196/22 Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т.
Провадження № 22-ц/811/1857/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

секретар: Л.М.Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

14 липня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 7500 доларів США, що еквівалентно 219375 грн та 3% річних від простроченої суми за період з 01.09.2019 по 12.07.2022 в розмірі 644,79 доларів США, що еквівалентно 18860, 10 грн.

В обґрунтування позовної заяви покликався на те, що 26 липня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримав в борг грошові кошти у розмірі 7500 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути вказану суму до 01 серпня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики відповідач підписав відповідну розписку від 26.07.2015 року. Однак, після визначеної дати відповідач грошові кошти не повернув. Враховуючи викладене, 3 % річних від простроченої суми за період з 01.09.2019 року по дату пред?явлення позову, які слід також стягнути з відповідача, становлять 644,79 доларів США, що еквівалентно 18860,10 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) доларів США, що еквівалентно 219375 (двісті дев`ятнадцять тисяч триста сімдесят п`ять) гривень, та 3 % річних від простроченої суми за період з 01.09.2019 по 23.02.2022 включно в розмірі 555 (п`ятсот п`ятдесят п`ять) 41 доларів США, що еквівалентно 16245,74 (шістнадцять тисяч двісті сорок п`ять гривень 74 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2356,20 грн (дві тисячі триста п`ятдесят шість гривень 20 копійок).

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права.

Зазначила, що 26 липня 2015 року у місті Львові відповідач у присутності свідка ОСОБА_4 склав розписку на ім`я позивача про нібито отримання 7500 доларів США, при цьому фактичної передачі коштів не відбулося. Свідок ОСОБА_4 підписав зазначену розписку. Складання розписки було пов`язане з наданням позивачем раніше коштів у сумі 4000 доларів США знайомим відповідача, які відповідач особисто не отримував. До складання розписки відповідач отримував від позивача 3500 доларів США, які після її складення були повернуті у повному обсязі. Між позивачем та відповідачем була усна домовленість, що як тільки відповідач поверне суму у розмірі 3500 доларів США позивачу, останній знищить вказану розписку, написану відповідачем. Отже, сума 3500 доларів США була повернута відповідачем. Таким чином, вказує, що інших коштів від позивача відповідач не отримував, фактичної передачі коштів не відбулося, у зв`язку з чим підстави для їх стягнення відсутні. Також оскільки представник відповідача не була повідомлена про дату та час судового засідання, призначеного на 25.04.2025, у зв`язку з чим не забезпечила явку заявленого у справі свідка ОСОБА_4 , який підписував розписку та був присутній при її складенні за участю позивача та відповідача. Відтак, судом першої інстанції допит зазначеного свідка не проведено, обставини справи з`ясовано не в повному обсязі, унаслідок чого зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 26 липня 2015 року між позивачем ОСОБА_3 , як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 7500 доларів США, що еквівалентно 219375 гривень. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути позивачеві суму позики до 01 серпня 2019 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник ОСОБА_1 підписав розписку від 26.07.2015 року, яка посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми у розмірі 7500 доларів США в присутності гр. ОСОБА_4 .

На день розгляду справи судом кошти за договором позики позикодавцеві не повернуто.

Отже, між сторонами у справі наявний спір щодо виконання договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, оскільки у написаній ОСОБА_1 розписці зазначено суму, отриману ним в борг, що становить 7500 доларів США, та строк, у який він зобов`язується повернути позичені кошти - не пізніше 01 серпня 2019 року.

Факт укладання договору позики від 26 липня 2022 року відповідачем не спростовано, доказів того, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж вказано в розписці, суду не надано.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем доведено належними доказами факт отримання ОСОБА_1 в позику коштів в сумі 7500 доларів США.

Враховуючи, що у зазначений в розписці строк відповідач кошти не повернув, а борговий документ знаходиться у позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19, за яким з метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Апеляційна скарга доводів щодо неправильного розрахунку 3% річних не містить та в цій частині не оскаржується, відтак апеляційним судом не переглядається.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2026 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра