Провадження №2/523/2625/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Березніченко В.Є.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ

Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось до суду з позовними вимогами в яких просить стягнути з ОСОБА_1 загальну заборгованість за кредитним договором в розмірі 79 750,0грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.06.2021р. між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 3680066 за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 10 000,0грн., зі сплатою відсотків за його користування.

Втім, умови кредиту відповідачем не виконувались належним чином внаслідок чого у ОСОБА_1 виникла заборгованість в розмірі 79 750,0грн., у тому числі: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 10000,0рн., заборгованість по процентам в розмірі 68 750,0грн., заборгованість за комісією в розмірі 1000,0грн.

16.12.2021р. ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір відступлення права вимоги №16_12-2021-43, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за вказаними кредитним договором.

10.01.2023р. ТОВ «Вердикт Капітал» та позивачем укладений договір відступлення права вимоги № 10-01/2023 за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило, а ТОВ «Коллект Центр» прийняло право вимоги за кредитним договором № 3680066 .

Вважаючи себе правонаступником за вказаним вище кредитним договором та посилаючись на невиконання його умов відповідачем, позивач просить стягнути наявну заборгованість з ОСОБА_1 .

Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді від 24.10.2025р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Зачепіло З.Я. не погоджуючись з позовними вимогами 04.12.2025р. направила до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на таке:

в матеріалах справи відсутні первинні документи, які підтверджують виконання первісним кредитором умов кредитного договору щодо перерахування коштів у розмірі 10 000,0грн. саме на її банківську карту;

стягнення комісії за кредитним договором в розмірі 1000,0грн. є незаконною з огляду на нікчемність пункту договору, яким визначений розмір комісії;

заборгованість по відсоткам нарахована позивачем за межами строку кредитування;

позивачем не надані належні докази в частині відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал»;

витрати на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягу послуг та не відповідає критеріям розумності й справедливості.

Позивач скористувався своїм правом та 08.12.2025р. направив відповідь на відзив в якому з посиланням на правомірність пред`явлених позовних вимог, переходу до них права вимоги по кредитному договору, виконання належним чином первісним кредитором, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді від 12.12.2025р. суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою судді від 12.12.2025р. задоволено клопотання представника позивача, з АТ «ПУМБ» витребувані відомості про зарахування кредитних коштів та можливої належності платіжної карти відповідачці, які надійшли до суду 14.01.2026р.

Представник позивача пред`явлені позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявна заява її представника про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, дійшов наступного висновку.

Так, матеріалами справи встановлено, що 17.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено Договір споживчого кредитування № 3680066 в електронній формі, шляхом його підписання відповідачем одноразовим ідентифікатором F15201, який було надіслано на номер відповідача +15.

Згідно з п. 1.1. Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,0грн.

Відповідно до п.1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 3750,0 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Згідно з п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Відповідно до п. 2.3.1.2. Договору передбачено, що Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.

Відповідно до п. 6.1. Договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитодавця та доступний зокрема через сайт Кредитодавця та або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

При укладенні вказаного договору відповідач повинен був розуміти його умови, а саме щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків за його користування.

З довідки, яка видана ТОВ ФК «Елаєнс» ТОВ «Мілоан» від 14.07.2024р. слідує, що 17.06.2021р. грошові кошти в розмірі 10000,0грн., згідно договору №3680066 були перераховані на карту НОМЕР_1 , Банк картки отримувача: ПУМБ.

Окрім цього, на витребувану судом інформацію, від АТ «ПУМБ» отримано відповідь з якої слідує, що на ім`я ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 ) випущена банківська платіжна картка № НОМЕР_3 на яку 17.06.2021р. було зараховано 10 000,0грн., що безпосередньо підтверджується також випискою з вказаного карткового рахунку.

Також суд звертає увагу, що контактний номер телефону ОСОБА_1 № НОМЕР_4 є закріпленим фінансовим номером в АТ «ПУМБ» та такий номер був нею використаний під час укладання зазначеного вище кредитного договору з метою його підписання за допомогою одноразового ідентифікатора.

Отже, з приводу наявних у справі доказів, доводи відповідача про недоведеність отримання кредитних грошових коштів у розмірі 10000,0грн. 17.06.2021р. є безпідставними та спростовуються означеними доказами.

16.12.2021 року було укладено договір № 16_12-2021-43, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3680066

10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № № 3680066. Таким чином, ТОВ «Коллект центр» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №№ 3680066, що знайшло своє підтвердження з представлених позивачем доказів в цій частині.

Отже, твердження ОСОБА_1 про недоведеність позивачем у них право вимоги за кредитним договором суд до уваги не приймає.

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 10.01.2023 року до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року ТОВ «Коллект центр» набуло права грошової вимоги до Відповідача за договором № № 3680066 в сумі 79750,0грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) 10000,0грн.; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 68750,0грн.; заборгованість за комісією в розмірі 1000,0грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст. 638ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді, визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4, 5 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно правил ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.2 ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підписанням договору відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства, відповідач порушила взяті на себе зобов`язання, щодо своєчасної сплати кредиту.

Отже, судом встановлено, а позивачем доведено, факт укладання кредитного договору між первісним кредитором, право вимоги по якому перейшло до позивача, факт виконання умов договору в частині перерахування кредитних коштів в розмірі 10000,0грн. на рахунок ОСОБА_1 , отримання нею коштів кредиту на картковий рахунок, а як наслідок виникнення у неї не тільки прав, а й обов`язків щодо повернення суми кредиту у строки та на умовах визначених кредитним договором № 3680066.

Відповідач ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вона не отримувала зазначені суми коштів на картку, не спростувала факту не повернення коштів.

Отже, ОСОБА_1 допустила односторонню відмову від виконання договірного зобов`язання, що є недопустимим у виниклих правовідносинах, а як наслідок на право позивача на захист порушених прав в судовому порядку.

Оскільки позивачем надані достатні та належні докази на підтвердження істотного порушення відповідачем умов кредитних договорів та існування заборгованості, зазначеної в позовній заяві, суд приходить до висновку що позовні вимоги ТОВ «Коллект центр» в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 10000,0грн. підлягають.

Щодо нарахування суми заборгованості за кредитними договорами № 3680066 у вигляді комісії за надання кредиту в розмірі 1000,0грн.

Умови та підстави такого нарахування передбачені п.1.5.1. кредитного договору №3680066 від 17.06.2021: «Комісія за надання кредиту: 1000.00 грн, яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту».

Суд погоджується з доводами відповідача, що вказана вимога позивача задоволенню не підлягає, з тих підстав, що вона є необґрунтованою, оскільки первісний кредитор не мав права встановлювати у спірному кредитному договорі винагороду за управління кредитом, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на таке.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість, в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.

Аналізуючи викладене а також надаючи оцінку умовам кредитного договору, розрахунку заборгованості суд вбачає, що кредитор зобов`язує позичальника сплачувати комісію за надання кредиту у розмірі 1000,0грн., що є несправедливою умовою. Тому вимога про стягнення комісії не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення відсотків по кредитному договору.

Так, відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики просить, у тому числі, крім тіла позики (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками.

Проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований частиною 1 статті 1048 ЦК України.

Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування».

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини 2статті 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку частини 2 статті 1050 ЦК України, що узгоджується з позицією Верховного суду викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Пунктом 1.3, 1.4 Договору визначено строк його дії до 17.06.2021.

Проте, Договором передбачена можливість продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових або стандартних умовах. Для пролонгації на пільгових умовах, відповідно до п. 2.3.1.1., позичальнику потрібно звернутися до кредитодавця, сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту у визначеному в залежності від строку пролонгації розмірі, а також певну частку заборгованості по кредиту. В разі пролонгації на пільгових умовах, яка може проводитися неодноразово, проценти нараховуються за пільговою ставкою у 1,25%/день від суми заборгованості.

Водночас, доказів того, що відповідачем було пролонговано договір у відповідності до п. 2.3.1.1 Договору, матеріали справи не містять та такі не надані позивачем після заперечень відповідача.

Окрім цього, Договором передбачено також пролонгацію на стандартних умовах, яка згідно п. 2.3.1.2. полягає у збільшенні строку кредиту на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування з урахуванням усіх пролонгацій, загальний строк якої не може перевищувати 60 днів. При пролонгації на стандартних умовах проценти нараховуються уже за ставкою у 5 %/день від суми боргу.

Тому, оскільки станом на 17.06.2021 відповідачем не було повернуто кредитні кошти, укладений між сторонами договір автоматично пролонгувався на 1 день щодня, протягом 60 днів з 17.06.2021, тобто до 16.08.2021 включно.

Таким чином, строк дії укладеного Договору закінчився 16.08.2021, а тому право кредитодавця нараховувати відсотки за користування кредитом, які передбачені умовами договору, сплинуло 16.08.2021.

Водночас, первісним кредитором ТОВ «Мілоан» було нараховано відсотки за користування кредитом, які передбачені умовами договору, після 16.08.2021, тобто понад строку дії Договору, а тому вимоги про стягнення відсотків за період після 16.08.2021 є необґрунтованими.

Водночас, вимоги щодо стягнення і цих відсотків є необґрунтованими, оскільки вони були нараховані після закінчення строку дії Договору.

Заперечення щодо безпідставного нарахування відсотків поза строком дії кредитного договору спростовуються умовами кредитного договору, підписаного відповідачкою, втім частково отримують підтвердження за висновком суду.

Оскільки, станом на 17.06.2021 відповідач не повернула кредитні кошти, укладений між сторонами договір автоматично пролонгувався на 1 день щодня, протягом 60 днів з 18.06.2021, тобто до 16.08.2021 включно.

Відповідно до детальних розрахунків заборгованості ТОВ «Коллект центр», за період з 18.09.2021 по 26.09.2025 Товариством були нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 68 750,0грн.

Проте, із цієї суми підлягають вирахуванню відсотки, які були нараховані після 16.08.2021 у розмірі 50000,0 грн, а тому заборгованість по відсотках, нарахованих у межах строку дії договору складає 18750,0грн (68750,0грн. 50000,0грн.).

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом у межах строку дії договору та його пролонгації, зокрема за період з 18.06.2021р. до 16.08.2021р. в розмірі 18750,0грн.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що розмір відсотків є несправедливим.

Як видно із матеріалів справи, при укладенні договору сторонами було визначено сплату процентів за користування кредитом та їх розмір.

Визначені сторонами договору умови є обов`язковим до врахування.

У матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 оспорювала положення договору щодо розміру та порядку сплати процентів за користування кредитом з підстав їх несправедливості. Тому відсутні підстави для відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за процентами з посиланням на несправедливість відповідних умов договору.

Вимог про застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, зокрема прострочення сплати суми кредиту та нарахованих процентів згідно з частиною другої статті 625 ЦК України позивач не заявляв.

Отже, інші доводи та аргументи зазначені відповідачем у відзиві не дають підстав дійти висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу за тілом кредиту в розмірі 10000,0грн. та відсотків за його користування в розмірі 18750,0грн. В іншій частині позовні вимоги з підстав зазначених вище є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

Згідно статті 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам, розмір яких складає 36,0% від первісної ціни позову, суд стягує з відповідача понесені судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 873,27грн. (28750,0грн.х100% : 79750,0грн. = 36,0%; 2422,40грн. х 36,0% : 100).

За таким же принципом пропорційності розмір витрат понесених позивачем на отримання правової допомоги складає 9000,0грн. (25000грн. х 36,0% : 100 ).

Водночас, навіть вказаний розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатом слід саме у договорі з клієнтом визначити механізми розрахунку свого гонорару. Лише рахунку замало. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію Договір про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, укладений між ТОВ «Факторинг Партнерс» та АБ «Лігал Ассістас» та Витяг з Акту № 14 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025, з яких вбачається, що вартість послуг з отримання правової допомоги складає 25000,00 грн. (4000,00 грн. надання усної консультації; 9000,00 грн. підготовка пропозиції, 15000,0грн. складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду).

Відповідач внесла заперечення проти такого розміру витрат на правничу допомогу, з огляду їх непропорційності та невідповідності отриманих позивачем послуг з надання правової допомоги.

Визначаючи час на надання зазначених в акті послуг та видів правничої допомоги, суд виходить із наявності у адвоката Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс», яким фактично надані послуги з правничої допомоги, повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії пов`язані з представництвом інтересів позивача у цій справі не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Справа по якій надані правничі послуги є типовою та нескладною за своєю суттю.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 р.№ 686/5757/23.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 № 686/5757/23).

Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. (Постанови ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18)

Суд вважає, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу, як в первісному розмірі 25000,0грн., так і в розмірі пропорційності задоволених позовних вимог 9000,0грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

За вказаних вище обставин, враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням ціни позову, а також розміру задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу до 3000,0грн.

Таким чином, заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу слід зменшити до 3000,00грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76,137,141,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором №3680066 у сумі заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 000,0грн., відсотків за його користування в розмірі 18750,0грн.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судовий збір в розмірі 837,27грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,0грн.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» , 01133, м. Київ, вул. Мечнікова, буд.3, офіс 306;

Відповідач: ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення суду складено 03 лютого 2026р.

Суддя