ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Харків

справа № 634/26/24

провадження № 22-ц/818/103/26

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 січня 2025 року в складі судді Зимовського О.С.,-

УСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 після уточнення якого від 19.02.2024 ( т.1 а.с. 88 94) просив стягнути з відповідача заборгованість з оплати орендної плати за період з 2022 року по 2023 рік включно за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, зареєстрованим за № 23, в редакції Додаткової угоди б/н від 29.03.2019 року, в сумі 2 355 грн. 12 коп, розірвати укладені між ОСОБА_4 (правонаступником якої є позивач) та відповідачем ОСОБА_2 договір оренди землі б/н (земельної ділянки), площею 5,7188 га., договір оренди землі б/н (земельної ділянки), площею 0,8298 га., укладені між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем фізичною особо-підприємцем ОСОБА_2 . Додаткову угоду б/н від 29.03.2019 року до Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, площею 5,7188 га, Додаткову угоду б/н від 29.03.2019 року до Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, площею 0,8298 га, зобов`язати відповідача ОСОБА_2 повернути позивачу ОСОБА_1 земельні ділянки.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначає, що 02.02.2009 року між ОСОБА_4 та ФГ Кущ К.О. було укладено договори оренди землі відповідно до яких орендодавець надав у термінове платне користування (в оренду) ФГ ОСОБА_2 земельну ділянку площею 5,7188 га кадастровий номер :05:000:0108 ( надалі Договір 1) та земельну ділянку площею 0,8298, га кадастровий номер земельної ділянки :05:000:0116 ( надалі Договір 2). Відповідно до п. п. 4, 5, 6, 7, вказаних Договорів, земельні ділянки передані в оренду на 10 років. Орендна плата вноситься за земельні ділянки орендарем у грошовій або натуральній формі та в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, строк до 31 грудня кожного року. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами (накладними та ін.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, тому право власності на вищезазначені земельні ділянки перейшло до ОСОБА_1

29.03.2019 року між сторонами у справі були укладені Додаткові угоди до Договорів оренди згідно яких було внесено зміни до вступної частини Договорів оренди (в частині сторін договору), внесено зміни до пункту 3 Договорів (в частині опису та деталізації предмету оренди), внесено зміни до пункту 4 Договорів (в частині збільшення строку оренди до 17 років та переважного права орендаря на поновлення строку оренди).

Починаючи з 31.12.2019 року, між сторонами виник спір щодо своєчасності та повноти сплати визначеної договором орендної плати. У зв`язку з цим, 15.02.2022 року позивач направив відповідачу досудовому письмову вимогу, в якій звернувся до відповідача з проханням сплатити орендну плату за користування земельними ділянками, для чого офіційно повідомив відповідача про свої банківські реквізити для перерахування відповідних сум коштів. Того ж дня, 15.02.2022 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит № 01-15/02-22, в якому ставилось питання про надання інформації щодо розміру нормативно-грошової оцінки спірної землі та про надання інформації щодо сплати відповідачем орендної плати за користування землею у 2019, 2020 і 2021 роках.

Згідно даних виписки з банківського рахунку позивача за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року, 22.02.2022 року відповідач ОСОБА_2 перерахував позивачу 5120 грн в якості сплати орендної плати за 2021 рік. Однак, в подальшому відповідач знову припинив виплату орендної плати і лише 16.01.2024 сплатив позивачу( перерахувавши у безготівковій формі на його банківський рахунок ) 5120 грн в якості орендної плати за 2022 рік та 5120 грн - орендної плати за 2023 рік.

Сплачуючи вказані суми коштів на користь позивача, у призначенні платежу відповідачем не було вказано конкретного договору оренди, за яким сплачуються кошти, і не було здійснено ідентифікації земельної ділянки, за користування якою ці кошти перераховано у безготівковій формі.

У зв`язку з цим сплачені відповідачем кошти були зараховані позивачем в рахунок повного погашення заборгованості з оплати орендної плати за період з 2022 року по 2023 рік включно за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, зареєстрованим 03.09.2009 року за № 09, в редакції Додаткової угоди б/н від 29.03.2019 року, в сумі 1620 грн. 55 коп., а також в рахунок часткового погашення заборгованості з оплати орендної плати за період з 2022 року по 2023 рік включно за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, зареєстрованим 03.09.2009 року за № 23, в редакції Додаткової угоди б/н від 29.03.2019 року, в сумі 10 974 грн. 57 коп.

Відповідно до витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0108 складає 182909 грн. 60 коп., а нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0116 складає 27009 грн. 33 коп.

Тому, сума орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою кадастровий номер :05:000:0108 за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, зареєстрованим 03.09.2009 року за № 23, в редакції Додаткової угоди б/н від 29.03.2019 року, за період з 2022 по 2023 роки складає 10 974 грн. 57 коп., виходячи з наступних розрахунків: 182909 грн. 60 коп. * 3% * 2 = 10 974 грн. 57 коп. Сума орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою кадастровий номер :05:000:0116 за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, зареєстрованим 03.09.2009 року за № 09, в редакції Додаткової угоди б/н від 29.03.2019 року, за період з 2022 по 2023 роки складає 1620 грн. 55 коп., виходячи з наступних розрахунків: 27009 грн. 33 коп. * 3% * 2 = 1620 грн. 55 коп.

Враховуючись що, після подання ОСОБА_1 позову відповідач сплатив на користь позивача 10240 грн. 00 коп. Вказана сума коштів, зараховуються в рахунок повного погашення заборгованості з оплати орендної плати за період з 2022 року по 2023 рік включно за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, зареєстрованим за № 09, в редакції Додаткової угоди б/н від 29.03.2019 року, в сумі 1 620 грн. 55 коп., а також в рахунок часткового погашення заборгованості з оплати орендної плати за період з 2022 року по 2023 рік включно за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, зареєстрованим за № 23, в редакції Додаткової угоди б/н від 29.03.2019 року, в сумі 10 974 грн. 57 коп.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, повернення земельних ділянок та стягнення заборгованості з оплати орендної плати - задоволено частково.

Розірвано укладені між ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкоємцем якої є ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 :

- договір оренди землі б/н (земельної ділянки) від 02.02.2009 року, площею 5,7188 га, у межах згідно з планом, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :05:000:0108, зареєстрований у відділі державної реєстрації Сахновщинського району Харківської області, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 23 від 03.09.2009 року;

- договір оренди землі б/н (земельної ділянки) від 03.02.2009 року, площею 0,8298 га межах згідно з планом, розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :05:000:0116, зареєстрований у відділі державної реєстрації Сахновщинського району Харківської області, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 09 від 03.09.2009 року.

Розірвано укладені між ОСОБА_1 та фізичною особо-підприємцем ОСОБА_2 :

- додаткову угоду б/н від 29.03.2019 року до Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, площею 5,7188 га, кадастровий номер :05:000:0108, зареєстрованого 03.09.2009 року за 23;

- додаткову угоду б/н від 29.03.2019 року до Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, площею 0,8298 га, кадастровий номер :05:000:0116, зареєстрованого 03.09.2009 року за № 09.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 повернути позивачу ОСОБА_1 :

- земельну ділянку площею 5,7188 га у межах згідно з планом, розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :05:000:0108,

- земельну ділянку площею 0,8298 га у межах згідно з планом, розташовану на території Новоолександрівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки: :05:000:0116.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5471 грн. 80 коп.

Рішення суду моитвовано тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження порушення відповідачем встановленого договорами оренди обов`язку своєчасно сплачувати орендну плату. З наданого до суду відповідачем розрахунку орендної плати вбачається, що орендна плата по земельним ділянкам площею 5,7188 Га, з кадастровим номером 324884500:05:000:0108, та площею 0,8298 Га, з кадастровим номером 324884500:05:000:0116, визначена умовами договору на рівні 3% від нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки становить 6360 грн. 00 коп. (п.5 Договору). До виплати становить: 6 360грн. 00коп. - 1 144 грн. 80 коп. (18%ПДФО) 95 грн. 40 коп. (1,5% військового збору) = 5119 грн. 80коп. За період 2022 та 2023 років до виплати орендна плата становить: 5119 грн. 80 коп. х 2 роки = 10239 грн. 60 коп. Орендна плата за 2021 - 2023 роки виплачена позивачу з порушенням встановлентих договром строків. Надані відповідачем копії Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (Форма №1 ДФ) за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки, вказують на нарахування суми доходу і податку і не можуть підтвердити своєчасну виплату позивачу орендної плати. Посилання відповідача та його представника, що позивач ОСОБА_1 відмовлялася отримати орендну плату, яку направляв відповідач ОСОБА_5 шляхом поштових переказів за адресою місця проживання позивача, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Так судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в період з 17.06.2022 року по 16.01.2024 року отримував кошти у виді соціальної виплати допомоги як внутрішньо переміщена особа (ВПО). Таким, чином позивач ОСОБА_1 міг не отримувати поштові перекази та листи відповідача за адресою місця проживання у вищезазначений період. Належних та допустимих доказів щодо спростування вказаних обставин відповідачем до суду надано не було. Посилання відповідача, що він не міг виплатити орендну плату за 2021, 2022, 2023 роки, оскільки йому було невідомо банківський рахунок позивача спростовуються дослідженими письмовими доказами, а саме копією платіжної квитанції «Приват банк» від 22.02.2022 року про сплату відповідачем на банківський рахунок позивача № НОМЕР_1 , орендної плати за 2021 рік. Суд критично оцінив покази свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо відмови позивача ОСОБА_1 від отримання орендної плати, оскільки ОСОБА_6 є сином відповідача, ОСОБА_8 є невісткою відповідача, а ОСОБА_7 працює на посаді головного бухгалтера ФОП ОСОБА_2 . Оскільки вимога про повернення земельних ділянок є похідною від вимоги про розірвання договорів оренди, позов в цій частині також підлягає задоволенню. У задоволені позову про стягнення недоплаченої орендної плати відмовлено, у зв`язку із їх недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що суд неповно встановив обсативини у справі та ухвалив рішення що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. На спростування твердженнь позивача про неналежне виконання відповідачем умов Договорів оренди про своєчасну виплату орендної плати суду надані докази перерахування орендної плати шляхом здійснення поштового переказу, проте суд зазначеним доказам належної оцінки не надав та дійшов помилкового висновку про наявність пістав для розірвання Договорів оренди, у зв`язку з систематичною несплатою орендної плати.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, ФОП ОСОБА_2 та його представника, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційна скарга не містить доводів про незгоду з рішенням суду в частині відмови у задоволені позову про стягнення недоплаченої орендної плати. Таким чином рішення в зазначеній частині не оскаржено та не переглядається.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , набув право власності на земельні ділянки площею 5,7188 га, кадастровий номер :05:000:0108 та площею 0,8298 га, кадастровий номер :05:000:0116. 02.02.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі б/н, зареєстрований у відділі державної реєстрації Сахновщинського району Харківської області, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис №23 від 03.09.2009 року, відповідно до якого орендодавець надає у термінове платне користування (в оренду) земельну ділянку площею 5,7188 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки; :05:000:0108 та укладено договір оренди землі б/н, зареєстрований у відділі державної реєстрації Сахновщинського району Харківської області, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис №09 від 03.09.2009 року, відповідно до якого орендодавець надає у термінове платне користування (в оренду) земельну ділянку площею 0,8298, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки; :05:000:0116.

Відповідно до п. п. 4, 5, 6, 7, вказаних Договорів, земельні ділянки передані в оренду на 10 років. Орендна плата вноситься за земельні ділянки орендарем у грошовій або натуральній формі та в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Орендна плата у грошовій формі вноситься в строк до 31 грудня кожного року. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами (накладними та ін.).

За умовами зазначених договорів оренди дія договорів припиняється шляхом їх розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання іншою стороною обов`язків, передбачених договорами, а також з інших підстав, визначених законом. (а.с. 12-13).

29.03.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, площею 5,7188 га, кадастровий номер :05:000:0108, зареєстрованого 03.09.2009 року за № 23, згідно якої було внесено зміни до вступної частини Договору оренди (в частині сторін договору), внесено зміни до пункту 3 Договору (в частині опису та деталізації предмету оренди), внесено зміни до пункту 4 Договору (в частині збільшення строку оренди до 17 років та переважного права орендаря на поновлення строку оренди).

Також, 29.03.2019 року було укладено Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.02.2009 року, площею 0,8298 га, кадастровий номер :05:000:0116, зареєстрованого 03.09.2009 року за № 09, згідно якої було внесено зміни до вступної частини Договору оренди (в частині сторін договору), внесено зміни до пункту 3 Договору (в частині опису та деталізації предмету оренди), внесено зміни до пункту 4 Договору (в частині збільшення строку оренди до 17 років та переважного права орендаря на поновлення строку оренди) (а.с. 19-20).

15.02.2022 року позивач ОСОБА_1 шляхом поштового відправлення, направив на адресу відповідача ФОП ОСОБА_2 заяву - вимогу, в якій просив сплатити орендну плату за користування земельними ділянками за період 2019, 2020 і 2021 роки та повідомляє про банківські реквізити для перерахування відповідних сум коштів ( т.1 а.с. 21-23).

Крім того, 15.02.2022 року на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено адвокатський запит № 01-15/02-22, в якому ставилось питання про надання інформації щодо розміру нормативно-грошової оцінки земельних ділянок, які належать ОСОБА_1 та про надання інформації щодо сплати відповідачем орендної плати за користування землею у 2019, 2020 і 2021 роках ( т. 1 а.с. 23-25).

Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 від 24.02.2023 року № НОМЕР_1 , 22.02.2022 року відбулося безготівкове зарахування коштів у сумі 5120 грн як орендна плата за 2021 рік ОСОБА_2 . Крім того, за період з 17.06.2022 року по 15.12.2022 року на вказаний рахунок зараховувались кошти у виді соціальної виплати ОСОБА_1 , допомога ВПО в розмірі 2000 грн. щомісячно ( т. 1 а.с. 25- 27).

Згідно виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 від 22.01.2024 року № НОМЕР_1 , за період з 03.02.2023 року по 16.01.2024 року на вказаний рахунок зараховувались кошти у виді соціальної виплати ОСОБА_1 , як допомога ВПО в розмірі 2000 грн щомісячно. 16.01.2024 року відбулося безготівкове зарахування коштів у сумі 5120 грн, як орендна плата за 2022 рік ОСОБА_2 . Також 16.01.2024 року відбулося безготівкове зарахування коштів у сумі 5120 грн, як орендна плата за 2023 рік ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 25- 27).

Відповідно копії квитанції № 0295 від 21.12.2020 року та поштового переказу № 0295 від 21.12.2020 року орендна плата за період 2020 року в розмірі 5044 грн., ФОП ОСОБА_2 було перераховано позивачу ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 191).

Згідно копії квитанції № 0452 від 27.12.2021 року та поштового переказу № 0452 від 27.12.2021 року ФОП ОСОБА_2 було перераховано почтовим переказом на адресу позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5120 грн., за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 192).

15 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_2 з заявою ( вимогою) про виплату заборгованості зі спалати орендної плати за 2019 2021 роки, у розмірі згідно умов догвору та діючого законодавства. Кошти просив перерахувати на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 ( т. 1 а.с. 21 22, 23).

Відповідно копії платіжної квитанції «Приват банк» від 22.02.2022 року, ФОП ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 орендну плату за 2021 рік в сумі 5120 грн. (т. 1а.с. 192).

Даними копії та оригіналу квитанції про поштовий переказ від 17.12.2022 та фіскального чеку орендна плата за 2022 рік в розмірі 5196.80 грн була перерахована ФОП ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 , за адресо ю: АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 193, т.2 а.с. 171- 172).

Згідно листа - повідомлення від 16.12.2023 ФОП ОСОБА_2 повідомив відповідача про необхідність отримання орендної плати за земельну ділянку за договорами оренди 1,2, у зв`язку із чим йому запропоновано з`явитися за адресою орендаря для отримання орендної плати за 2022 та 2023 роки в сумі 10239 грн. 60 коп. ( т. 1 а.с. 194 -195).

Відповідно до копіц квитанціц №№ 92, 93 від 16.01.2024 року орендна плата за 2022 року в розмірі 5120 грн та за період 2023 року в розмірі 5 120 грн була перерахована на особовий рахунок позивача ОСОБА_1 , НОМЕР_1 ( т.1 а.с. 200).

Даними копій Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (Форма №1 ДФ) за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки, вказують на нарахування суми доходу і податку (т.1 а.с. 201-209).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 пояснили, що ФОП ОСОБА_2 належним чином виконував умови договорів оренди щодо сплати орендної плати. Проте, оскільки ФОП ОСОБА_2 відмовив ОСОБА_1 у його поханні купити належні останньому земельні ділянки, позивач почав ухилятися від отримання орендної плати. ОСкільки умовами договорів оренди порядок зідйснення випалти не визначений, зазвичай це відбувається на вимогу орендодавця або безпосередньо в офісі ФОП або поштовим переказом за місцем проживання ОСОБА_1 , орендна плата за 2021 рік була переведена позивачу поштою. Проте поштовий переказ Шаповал В.В. не отримав і він повернувся відправнику. ОСОБА_2 заперечував факт отриманння ним листа від 15.02.2022 з повідомленням крткового рахунку позивача. В той час, як ОСОБА_7 , яка працює на посаді головного бухгалтера ФОП ОСОБА_2 не заперечувала,що дізналась про номер картового рахунку ОСОБА_1 від нього по телефону , тому в лютому 2022 року нею на зазначений рахунок була перерахована орендана плата за обома договрами за 2021 рік. За 2022 рік орендна плата була сплачена шляхом поштового переказу за місцем проживання позивача, тому що їй не було відомо чи актуальні повідомлені позивачем реквізити. За 2023 рік орендна плата не сплачувалась у зв`язку з тим, що поштові перекази з оплати орендної плати за 2022 рік повернулась не врученою і ОСОБА_1 з повідомленням яким чином йому сплатити орендну плату до підприємства не звернувся. Заборгованість за 2022 2023 роки була сплачена у січні 2024 року після отримання позовної заяви.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина першастатті 627 ЦК України).

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України,Законом України «Про оренду землі».

Згідно зістаттею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі»визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України) (стаття 21 Закону України «Про оренду землі»).

Положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця, зокрема передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до вимог статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати.

За загальним правилом частини першої статті 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни

або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини другої статті 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання

та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене

у частині другій статті 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів.

З огляду на наведені правила абзацу першого частини другої статті 651 ЦК України як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила статті 141 ЗК України, застосовні до догорів оренди землі).

Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також статті 141 ЗК України, пункт «д»

частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Функціональним призначенням ЦК України у врегулюванні спірних відносин

є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати

як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання.

Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до частини другої

статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено

або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором

або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.

Потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі.

Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами ЗК України, а нормами ЦК України надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю

та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання.

До того ж потрібно враховувати, що коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання),

як от в частині першій статті 651 ЦК України, то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма.

У частині другій статті 651 ЦК України використано дещо іншу формулу закінчення «та в інших випадках», що дозволяє зробити висновок, що правило, викладене у цій правовій нормі, не може бути скасоване (ані спеціальним законодавством,

ані домовленістю сторін), а може бути винятково доповнене спеціальним законодавством або домовленістю сторін.

З наведеного можна зробити висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої

статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила

частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним,

а навпаки доповнюють одні одних.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23, провадження № 12-19гс24.

Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 06 березня 2019 року у справі

№ 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня

2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17,

від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі

№ 918/391/23 (провадження № 12-19гс24) зазначено, що підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України

є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною

та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651

ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси сторони яка має права за договором, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.

Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним

їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.

Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначала, що у разі,

якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України у разі істотності порушення договору іншою стороною.

Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.

Верховний Суд ураховує, що у контексті частини другої статті 651 ЦК України систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента і те, що кредитор не може бути впевнений у належному виконанні договору в майбутньому, і такий висновок не спростовується подальшим погашенням заборгованості. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України йдеться про факт систематичної повної несплати, і такий факт уже завершився в минулому, тому підстава для пред`явлення позову (і для його задоволення) продовжує існувати ».

Відповідно до частини 1 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4.12.2019 року у справі № 318/433/18 міститься висновок, що неналежне виконання умов договорів також є порушенням умов договорів оренди, яке дає право орендодавцям вимагати розірвання таких договорів, незважаючи на те чи виплачена у подальшому заборгованість по договору.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, під час касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. п. 4, 5, 6, 7, Договорів оренди 1, 2 земельні ділянки передані в оренду на 10 років. Орендна плата вноситься за земельні ділянки орендарем у грошовій або натуральній формі та в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Орендна плата у грошовій формі вноситься в строк до 31 грудня кожного року. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами (накладними та ін.).

Орендна плата за 2020 рік була переказана позивачу поштовим переазом 21.12.2020 за місцем його проживання: АДРЕСА_1 , що відповідає умовам договорів оренди та була отримана позивачем ( т.1 а.с. 191).

В наступному орендна плата за 2021 рік була перерахована ОСОБА_1 таким же чином на ту саму адресу 27.12.2021 ( т. 1 а. с. 192), проте отримана позивачяем не була.

15.02.2022 року позивач звернувся до відповідача з проханням зідйснити повну оплату

орендної плати за 2019, 2020 та 2021 року виходячи з наведеного ним розрахунку, перерахувавши грошові кошти за банківськими реквізитами ( т.2 а.с. 161 163).

Виходячи з балансу вірогідностей та враховуючи те, що 22.02.2022 року ФОП ОСОБА_2 перерахував позивачу орендну плату на зазначений ним у листі картковий рахунок, судова колегія відхиляє доводи апелянта про недоведеність факту ортимання ним зазначеного листа.

Водночас апеляційний суд не може погодитись з висновком суду про те, що на підставі зазначеного листа відповідач повинен був здійснювати перерахування орендної плати за наступні роки шляхом перерахунку грошових коштів на картковий рахунок, оскільки у листі від 15.02.2022 таке прохання відстунє. ОСОБА_1 просив сплаттии на рахунок лише орендну плату за 2019 2021 року.

Докази його звернення до орендаря про випалту орендної плати на банківський рахунок за 2022 та 2023 рік суду не надні.

Тому перерахування ФОП ОСОБА_2 на єдину відому йому адресу позивача орендної плати за 2022 рік шляхом поштового переказу від 17.12.2022 відповідає умовам договорів оренди та свідчить про належне виконання умов договорів оренди. Проте орендна плата отримана позивачем не була.

23.12. 2023 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з лимстом повідомленням про необхідність отримання орендної плати за 2022 та 2023 роки безпосередньо в офісі ФОП ( т. 1 а.с. 194 199)

В супереч вимог ст.12, 81 ЦПК України що не проживав за адресою зареєстрованого місця проживання, на яку йому здійснювався поштовий переказ. В матеріалах справи відстуня довідка про рестрацію позивакча як внутрішньо переміщеної особи. Тому зроблені судом висновки про проживання за іншою адресою грунтуються на пирипущенні та є помилковими.

Зазначене свідчить про відсутність вини відповідача в невиплаті орендної плати за 2022 рік, оскільки орендар вчинив всі необхідні дії щодо сплати орендної плати.

При цьому заслуговують на увагу пояснення ФОП ОСОБА_2 про те, що він діючи добросовісно випалатив орендну плату за 2022 рік та за 2023 рік шляхом перерахування на картковий рахунок позивача 16 січня 2024 року, тобто лише після отримання копії позовної заяви, що містила підтвердження правильності раніше повідомлених йому банківських реквізитів позивача.

Оскільки матеріали справи містять докази перерахування орендної плати за 2023 рік лише у січні 2024 року( т. 1 а.с. 96 97, 200), відповідач дійсно однократно порушив умови договорів оренди, проте таке порушення відповідно до вимог закону не ситематичним і тому не є підставою для їх розірвання.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовують висновки в суду про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про розірвання договорів оренди землі б/н (земельної ділянки) від 02.02.2009 року та додаткових угод б/н від 29.03.2019 року до зазначених договорів, а також зобов`язання ОСОБА_2 повернути позивачу земельні ділянки кадастрові номери :05:000:0108, :05:000:0116 ухвалено з порушенням норм матеріального процесуального права, відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню , а рішення суду в цій частині - скасуванню з ухваленням нового рішення суду про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О. Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук