Провадження № 2/127/5091/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

за участю секретаря судового засідання Гусара Ю. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування будинком,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила встановити порядок користування будинком по АДРЕСА_1 . Свій позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . Йому на праві власності належали 39/100 часток будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55,5 кв.м, житловою площею 34,4 кв.м, що складається з: веранди 1-1, кухні 1-2, жилих кімнат: 1-3 - площею 17,6 кв.м, 1-4 - площею 9,1 кв.м, 1-5 площею 7,7 кв.м, санвузла 1-6, сараю Б, погріба п/б, огорожі №3. Спадщину після його смерті прийняла позивачка та їй належить 2/3 частки та ОСОБА_2 , якій належить 1/3 частки. В будинку проживає та всім користується відповідачка. На пропозиції вирішити спільно порядок користування будинком, його продаж чи отримання грошової компенсації за свою частку відповідач не погоджується. Вказане і стало підставою для звернення до суду та просила встановити порядок користування та виділити їй в користування житлові кімнати площею 17,6 кв.м та 7,7 кв.м, відповідачці - кімнату 9,1 кв.м, підсобні приміщення: кухню площею 11,8 кв.м, санвузол площею 2,9 кв.м, коридор площею 5,9 кв.м, сарай Б, погріб п/б залишити в спільному користуванні.

Відповідач надала відзив на позов та заперечувала щодо його задоволення. При цьому вказувала, що з 2005 року і до дня смерті вона проживала з ОСОБА_3 , а в 2013 році вони зареєстрували шлюб. Його похованням займалася саме вона. У неї ще з моменту її проживання з батьком позивачки склалися неприязні стосунки з позивачкою, остання час від часу відвідувала батька та влаштовувала конфлікти та сварки. В будинку зареєстрована відповідачка, проживає, сплачує комунальні послуги. Позивачка же не зареєстрована та не проживає в будинку, про наміри проживати в будинку вона не повідомляла та не зверталася з будь-якими пропозиціями. Відповідачка жодних перешкод не чинить, замки не змінювала та не заперечувала про досягнення певних домовленостей. Водночас вважає запропонований варіант неприйнятним, так як позивачка не проживає в будинку та не користується ним, а при виділенні відповідачці кімната 9,1 кв.м, яка є прохідною, її права порушуються, так як позивачка не її членом сім`ї . При цьому звертає увагу, що норма житлової площі відповідно до ст.47 ЖК України встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. Як варіант пропонує виділити їй кухню, веранду та санвузол, а позиваці всі інші кімнати. При цьому вказує, що позивачка не ставить питання про облаштування окремих входів, враховуючи, що в будинку будуть проживати особи не пов`язані спільним побутом, ні про поділ майна в натурі, якщо вона бажає отримати компенсацію.

Позивач надала відповідь на відзив та вказує, що вона не ставить питання про усунення перешкод в користуванні власністю, ні про вселення, ні про поділ, а просить саме встановити порядок користування будинком. Вона не заперечує, що відповідачка проживає в спірному будинку на законних підставах, однак позивач, будучи власником більшої частини спадкового майна, позбавлена права користування цим майном. При цьому зазначає, що твердження відповідачки, що вона жодного разу не зверталася з будь - якими пропозиціями, не відповідає дійсності.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 серпня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2025 року постановлено провести процедуру врегулювання спору за участі судді та зупинене провадження в справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2025 року припинено врегулювання спору за участі судді та матеріали цивільної справи передано для повторного автоматизованого розподілу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року справа прийнята до провадження новим складом суду та поновлено провадження в справі.

29 жовтня 2025 року позивач змінила предмет позову та просила встановити такий порядок користування: виділити їй житлову кімнату 17,6 кв.м, відповідачці - кімнату площею 7,7 кв.м, а житлову кімнату площею 9,1 кв.м та підсобні приміщення: кухню площею 11,8 кв.м, санвузол площею 2,9 кв.м, коридор площею 5,9 кв.м, сарай Б, погріб п/б залишити в спільному користуванні.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2025 року заява про зміну предмету позову прийнята до розгляду.

Відповідач надала відзив на змінений предмет позову та вказує, що такий варіант також є неприйнятним, так як в такому випадку постійно виникатимуть сварки, ніхто не зможе облаштувати свій побут, позивачка не є її членом сім`ї, а тому її права будуть порушені, а також погіршуються її житлові права, яка проживає в даному будинку більше 20 років. Звертає увагу, що норма житлової площі встановлюються в розмірі 13,65 кв.м. При цьому вона не заперечує щодо встановлення порядку користування у запропонований нею спосіб, який вона і пропонувала раніше.

Також відповідачка подала зустрічний позов та, вказуючи на ті ж обставини, що і в відзиві на первинний позов, так і у відзиві на змінений предмет позовних вимог, просить встановити такий порядок: виділити їй кухню, веранду та санвузол, а позиваці всі інші кімнати, а у спільному користуванні залишити сарай Б, погріб п/Б.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2025 року зустрічний позов прийняти до провадження та об`єднаний зі зустрічним позовом.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2025 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) суд відмовив в задоволенні клопотання про виклик свідків.

Позивач - відповідач правом на відзив на зустрічний позов не скористалася.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2025 року закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач-відповідач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, заперечували щодо задоволення зустрічного позову.

Відповідач-позивач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо первісного позову та підтримали зустрічний позов.

Суд, враховуючи положення ст.268 ЦПК України, ухвалював відкласти ухвалення та проголошення судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані ст. 319, 356, 358, 360 ЦК України та нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками 39/100 часток будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з частками 2/3 та 1/3 відповідно, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 29 квітня 2025 року, виданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гайдейчук Г.В., зареєстрованим в реєстрі №4113, 4114 та витягами з державного реєстру речових прав від 29 квітня 2025 року №424527367, 424555902.

Вказана частка будинковолодіння належала померлому ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як слідує з матеріалів справи загальна площа 39/100 часток цього будинковолодіння становить 55,00 кв.м, в тому числі житлова площа - 34,4 кв.м та згідно договору про порядок користування в користування спадкодавця перебували: веранда 1-1, кухня 1-2, кімната 1-3 житловою площею 17,6 кв.м, кімната 1-4 житловою площею 9,1 кв.м, кімната 1-5 житловою площею 7,7 кв.м, санвузол - 6, сарай Б, погріб п/Б, 1/3 огорожі №3.

ОСОБА_2 є дружиною спадкодавця, зареєстрована та проживає в цьому будинковолодінні.

Позивач - відповідач ОСОБА_1 має інше місце реєстрації.

Співвласники не дійшли згоди про порядок користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен з них підтримує свій варіант порядку користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд зауважував, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Право на визначення порядку користування жилим приміщенням не пов`язано з певними межами (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21).

Житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18).

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

В даному випадку спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20, від 22 липня 2022 року в справі № 344/698/18.

Слід також зауважити, що критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Як зазначалося, відповідно до ст. 358, 380 ЦК України встановлення порядку користування спільним майном має здійснюватися з урахуванням розміру часток співвласників, призначення приміщень та реальної можливості користуватися майном кожним із них без порушень прав іншого.

Основним функціональним призначенням житлового будинку є проживання, яке забезпечується житловими приміщеннями. Кухня, веранда, санвузол є допоміжними та обслуговують житлові кімнати, а тому не можуть бути самостійним еквівалентом частки у праві користування житловою площею.

Як установлено судом частка позивача - відповідача ОСОБА_1 становить 2/3, відповідача-позивача ОСОБА_2 - 1/3, житлова площа цієї частини будинковолодіння становить 34,4 кв.м, а отже частка у розмірі 2/3 кореспондує з правом користування частиною житлової площі будинку, яка у даному випадку ставить близько 22,93 кв.м, а 1/3 - 11,47 кв.м.

Визначаючись щодо можливого варіанту суд враховує не лише арифметичне співвідношення часток співвласників, а й реальне планування, ізольованість кімнат, можливість самостійного користування та забезпечення кожному співвласнику належних умов проживання та приватності.

Як слідує з матеріалів справи кімнати 1-3 площею 17,6 кв.м та 1-5 площею 7,7 кв.м є ізольованими, тоді як кімната 1-4 площею 9,1 кв.м. є прохідною, тобто використовується як шлях доступу до вказаних вище житлових кімнат та обмежує можливість її самостійного використання без порушення прав іншого співвласника.

Надання такої кімнати у виключне користування одному із співвласників фактично б зумовило б постійний прохід іншого співвласника, що унеможливлювало б забезпечення приватності, спокою та безперешкодного користування житловою площею, а також створюватиме постійні підстави для конфліктів між сторонами.

Верховний Суд неодноразово виснував, що при встановленні порядку користування житловим будинком суд має забезпечувати реальну можливість самостійного користування виділеними приміщеннями без втручання інших співвласників у приватну сферу та враховувати планувальні особливості об`єкта нерухомості, зокрема щоб кожен міг користуватися житловим приміщенням автономно без перешкод.

Тобто закріплення прохідної кімнати за кимось із співвласників є не тільки недоцільно, а і порушує принцип розумності та забезпечення приватності користування житлом. За таких обставин ця кімната підлягає залишенню в спільному користуванні сторін як приміщення, що забезпечує доступ до інших житлових кімнат.

Водночас, за вказаних умов, найбільш наближеним до ідеальних часток є закріплення за ОСОБА_4 кімнати 1-3 площею 17,6 кв.м, ОСОБА_2 - кімнати 1-5 площею 7,7 кв.м, допоміжні приміщення з огляду на їх функціональне призначення слід залишити в спільному користуванні як і кімнату 1-4 площею 9,1 кв.м.

Такий порядок, на думку суду забезпечує баланс прав співвласників, відповідає функціональному призначенню приміщень, дозволяє кожному користуватися ізольованою житловою площею без втручання іншої сторони та мінімізує підстави для подальших спорів. Відхилення від ідеальних часток суд вважає допустимими, оскільки зумовлене технічними характеристиками будинку та необхідністю забезпечення реальної можливості користування приміщеннями обома співвласниками.

При цьому суд враховує, що тривалість проживання в даному будинку, сплата комунальних послуг не створює пріоритетів при встановленні порядку користування будинком, відсутність сімейних стосунків не є перешкодою при встановленні порядку користування будинком, а відмова у встановленні порядку користування спірним майном призведе до правової невизначеності у спірних правовідносин та відсутності реальної можливості одного із співвласників (позивача-відповідача) реалізувати своє право на користування належним йому майном.

Суд, враховуючи принципи добросовісності, розумності та справедливості, визначені в ст.3 ЦК України, дійшов висновку, що запропонований позивачем відповідачем порядок користування будинком забезпечує баланс прав співвласників та мінімізує їх взаємне втручання у побут.

Посилання відповідача-позивача, що виділення іншому власнику у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, порушить закріплену у статтях 47, 48 ЖК України норму жилої площі 13,65 кв. м на одну особу є помилковими, зважаючи, що в даному випадку суд встановлює порядок користування будинком між співвласниками, а не вирішує питання забезпечення житлом в будинках державного і громадського житлового фонду. При цьому слід зауважити, що навіть при вирішенні такого питання жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Згідно з статтею 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спилок від 11 грудня 1984 року № 470 (зі змінами), жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Відповідно до постанови виконавчого комітету Вінницької обласної Ради народних депутатів та президії обласної ради професійних спілок від 10 січня 1985 року № 21 розмір середньої забезпеченості громадян жилою площею в м.Вінниці становить 7,8 кв.м, а особа є такою, що потребує поліпшення житлових умов, за умови забезпечення житловою площею нижче за рівень в 6,5 кв. м.

Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21 виснував, що право наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду передбачено у частині четвертій статті 816 ЦК України, яка не містить будь-яких обмежень реалізації цього права, і більше того, не пов`язано з певними межами. З урахуванням правила про пріоритетність норм ЦК України над нормами інших законів, застосуванню підлягає частина четверта статті 816 ЦК України. Тлумачення частини четвертої статті 816 ЦК України дає підстави для висновку, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Потрібно розмежовувати зміну умов договору найму (укладення окремого договору найму) щодо жилого приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду та встановлення порядку користування таким приміщенням. Отже положення статті 816 ЦК України не передбачають будь-яких обмежень реалізації права наймача та осіб, які постійно проживають разом з ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, не пов`язують з площею наданого у найм житлового приміщення.

Щодо вимог зустрічного позову, то запропонований варіант фактично позбавляє особу житлового приміщення та водночас необґрунтовано надає йому контроль над допоміжними приміщеннями, чим порушується принцип пропорційності користування майном.

Крім того закріплення кухні, веранди, санвузла у виключне користування одного із співвласників суперечить їх функціональному призначенню, оскільки такі приміщення забезпечують побутові потреби всіх співвласників та мають використовуватися спільно, технічної можливості ізольованого користування ними судом у даному випадку не встановлено.

Також слід зауважити, що реалізація вимог зустрічного позову призвела б до істотного та непропорційного обмеження прав іншого співвласника, оскільки фактично позбавила б його доступу до кухні та санвузла, що є необхідним для нормального проживання в житловому будинку.

Водночас, суд враховує положення ст.13 ЦПК України, відповідно до яких не допускаються дії, спрямовані на заподіяння шкоди іншій особі. Запропонований варіант за зустрічним позовом не спрямований на досягнення балансу інтересів співвласників, а має наслідком створення перешкод у користуванні майном для іншого співвласника.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зазначені вимоги є юридично та фактично не обґрунтованими, суперечать принципам справедливості, розумності та не забезпечують реального здійснення прав співвласників відповідно до їх часток, у зв`язку з цим не підлягають задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 319, 356, 358, 360 ЦК України, ст. 150, 162 Житлового кодексу України, ст. 12, 76, 77, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування будинком задовольнити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування будинком відмовити.

Встановити порядок користування 39/100 часток будинковолодіння по АДРЕСА_1 , виділивши в користування:

ОСОБА_1 кімнату 1-3 площею 17,6 кв.м,

ОСОБА_2 кімнату 1-5 площею 7,7 кв.м,

житлову кімнату 1-4 площею 9,1 км.м. та допоміжні приміщення: кухню площею 11,8 кв.м, санвузол площею 2,9 кв.м, коридор площею 5,9 кв.м, сарай Б, погріб п/б залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1121,20 грн судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: