СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2-з/759/36/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Горбенко Н.О., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Виконавчий комітет Броварської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

До Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Виконавчий комітет Броварської міської ради про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до провадження судді Горбенко Н.О. та розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження.

На адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, шляхом зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територію України упродовж двох тижнів з моменту постановлення ухвали Святошинського районного суду м. Києва.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді зобов`язання ОСОБА_2 повернути дитину - малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територію України на час розгляду справи та набрання законної сили рішенням суду по суті № 759/18906/23 може призвести до неможливості виконання рішення суду. Просить заяву про забезпечення позову задовольнити.

У відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду визначено головуючого суддю Горбенко Н.О.

Дослідивши матеріали заяви та додані до неї докази, оцінивши наведені заявником підстави для вжиття заходів забезпечення доказів до пред`явлення позову до суду, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територію України упродовж двох тижнів з моменту постановлення ухвали Святошинського районного суду міста Києва, ОСОБА_1 як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, посилалася на те, що дитина перебуває за кордоном та тимчасово проживає з відповідачкою у Норвегії. Вважає, що вивезення дитини закордон зробить неможливим виконання судового рішення у справі за його позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати повернення дитини на територію України, як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19.

Отже, обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територію України упродовж двох тижнів з моменту постановлення ухвали Святошинського районного суду міста Києва, не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, провадження № 61-15886сво2, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що саме Міністерство юстиції України та його територіальні органи виконують функції центрального органу за Гаазькою Конвенцією з метою вжиття заходів для забезпечення негайного повернення дитини в державу її постійного місця проживання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що підстав для задоволення заяви немає, оскільки обраний спосіб забезпечення позову шляхом зобов`язання повернути дитину на територію України, не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 149, 150, 259-261, 353 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Виконавчий комітет Броварської міської ради про визначення місця проживання дитини.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту підписання її суддею.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали складено 02 лютого 2026 року.

Суддя Н.О. Горбенко