Справа № 368/957/25
провадження № 2 -з/368/2/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про забезпечення позову

"03" лютого 2026 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицьким районний суд Київської області в складі:

Головуючий - суддя Закаблук О.В.

При секретарі - Токовенко Н.О.

- розглянувши заяву про забезпечення позову, яка подана позивачем ОСОБА_1 , (справа № 368/957/25, провадження № 2 -з/368/2/26), яка подана в справі № 368/957/25, провадження № 2/368/201/26, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , - про усунення перешкод в користуванні власністю, відновлення меж земельної ділянки, суд, -

В С Т А Н О В И В :

01.07.2025 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , - про усунення перешкод в користуванні власністю, відновлення меж земельної ділянки, в прохальній частині якої позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого:

1. Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом перенесення межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , за межі господарської будівлі (сараю), яка належить ОСОБА_1 на праві власності, за межі цієї господарської будівлі з урахуванням будівельних норм;

2. Витребувати в Кагарлицького районного суду Київської області копію судової земельно- технічної та оціночно-земельної експертизи проведеної експертами Київського науково- дослідного інституту судових експертиз в рамках цивільної справи № 368/1160/20;

3.Всі судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Вимоги, викладені в позовній заяві (позовні вимоги), позивач в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними обставинами справи та нормами права:

- Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року було затверджено Мирову угоду, згідно якої за ОСОБА_2 було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку, а за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 здійснила реєстрацію права власності 05.10.2020 року.

Об`єкт нерухомого майна; житловий будинок садибного типу, об`єкт житлової нерухомості;

Опис об`єкта: Загальна площа - 54,6 кв.м, житлова площа-32,5 кв.м.; матеріали стін - черепашник, обкладений цеглою; .

Опис: : житловий будинок - А (рік побудови 1996), прибудова - а-2, ганок, сарай Б1. погріб - Б. вбиральня - В-1, криниця - №1, ворота №2, огорожа №3;

Адреса: АДРЕСА_2 .

Відомості про земельну ділянку: відсутні.

Підстава для державної реєстрації: Рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 173, виданий 09.09.2020, видавник Кагарлицька міська рада; ухвала суду, виданий 11.04.2002, видавник Кагарлицький районний суд Київської області.

Розмір частки: 1/1.

ОСОБА_1 здійснив реєстрацію права власності об`єкга нерухомого майна 07.06.2021 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 :

Реєстрацію було здійснено 07.06.2021 року.

Об`єкт нерухомого майна: житловий будинок.

Загальна площа 72,7 кв.м, житлова площа - 33,9 кв.м; матеріали стін: саман, цегла;

Опис: житловий будинок - літ.»А», прибудова літ. «а», прибудова - літ «а1», веранда - літ «а2», мансарда - літ «над А», сарай - літ. «Б», вбиральня - літ «В», огорожа - №1; вимощення - №2; ворота - №3; хвіртка - №4.

Адреса: АДРЕСА_3

Земельні ділянки місця розташування: Кадастровий номер :01:479:0066, Реєстраційний номер 222, площа: 0,0556 га;

Підстави для державної реєстрації: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: КС 904, видавник: департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області. Документ отримано з ЄРД; ухвала суду, серія та номер:2-63102, виданий 11.04.2002. видавник: Кагарлицький районний суд Київської області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 173, виданий 09.09.2020 , видавник Кагарлицька міська рада.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25.07.2023 року у справі № 368/1160/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення (та відповідного запису) державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на житловий будинок позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0556 га, що складає площу 0,0371 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:479:0066 (номера точок 1-2-3-4-5- 6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-17-18-19-20-21-22-23-24 - відповідно додатку № 1 до висновку експерта № 31985/21-41/205/23-41 від 11.01.2023 р.).

Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати за проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи в сумі 20 593 (двадцять тисяч п`ятсот дев`яносто три) грн. 20 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

В справі № 368/1160/20 за клопопотанням ОСОБА_2 судом було призначено судову земельно-технічну та оціночно-земельну експертизи.

На вирішення судової експертизи судом були поставлені наступні запитання:

- Яка вартість земельної ділянки площею 0,0556 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:479:0066;

- Які можливі варіанти поділу земельної ділянки площею 0,0556 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:479:0066 виходячи із розміру часток 2/3 та 1/3?

Проведення експертизи було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Київ. вул. Смоленська, 6).

На сторінці 18 Висновку експертів під назвою: «Характеристика земельних поліпшень» зазначено наступне:

- «Як встановлено із наданих матеріалів, а саме, з технічного паспорту на бдинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 . довідки до технічного паспорту № 01-29/09/20-КТІ від 01.10.2020 року на житловий будинок АДРЕСА_2 , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.10.2020 року № 227900208, досліджувана земельна ділянка є забудованою наступними будівлями та спорудами - житловий будинок літ. «А», загальною площею 54,6 кв.м; сарай літ «Б» площею 16,2 кв.м; погріб літ. «Б» площею 11,4 кв.м; вбиральня літ «В» площею 1.0 кв.м; № 1-криниця: № 2- ворота; № 3-огорожа.

Згідно з експлікацією приміщень будинку садибного типу, що міститься в технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 площа будівель і споруд має наступну квадратуру: загальна площа будинку - 72, 7 кв.м, допоміжних (підсобних) будівель, споруд 31,7 кв.м , літніх неопалювальних приміщень 7,1 кв.м.

Разом з тим, згідно з ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11.04.2002 року, сумісне домоволодіння наявне на досліджуваній земельній було розділено між подружжям.

Також, враховуючи зміст питання № 2, поставленого на вирішення експертів, досліджувана земельна ділянка буде оцінюватись як умовно вільна від забудови».

Належні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності земельні ділянки мають спільну межу.

Право приватної власності на землю в силу ст. 81 Земельного кодексу України набувається, в тому числі, шляхом приватизації земельних ділянок, що були раніше надані громадянам у користування.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь- які дії. які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановленого законом.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною четвертою статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (стаття 41).

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

В 2025 році між ним та ОСОБА_2 виник спір щодо меж земельних ділянок.

Встановлюючи межі земельної ділянки на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області у цивільній справі № 368/1160/20 ОСОБА_2 було виявлено, що межа належної їй земельної ділянки проходить під господарською будівлею (сараєм), яка належить йому на праві власності.

Вирішити спір між ним та ОСОБА_2 в позасудовому порядку не вдалося.

ОСОБА_2 вимагає від нього знесення господарської будівлі (сараю), яка належить йому на праві власності, мотивуючи це тим, що господарська будівля (сарай) знаходиться на її земельній ділянці.

Отже, в результаті поділу земельної ділянки за рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25.07.2023 року у справі № 368/1160/20 за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення (та відповідного запису) державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на житловий будинок позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки, яке прийняте, в тому числі, на підставі судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Київ, вул. Смоленська, 6), межа земельної ділянки, власником якої стала ОСОБА_2 , проходить під господарською будівлею (сараєм), яка належить йому на праві власності, що порушує його право власності, користування та розпоряджання своїм майном.

Вважає, що при проведенні експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи допущено помилки, в результаті яких межа земельної ділянки частково проходить під належною йому на праві власності господарською будівлею (сараєм).

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини 2 статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ' від 16.04.2004 року № 7 судам підсудні справи за заявами, зокрема: з приводу володіння, користування розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів на право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). При цьому, необхідність дотримання правил добросусідства покладається як на власників земельних ділянок, так і на землекористувачів.

Як вбачається зі ст.ст. 106. 107 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376. зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості.

У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно із п.3.12 Інструкції, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Оскільки положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, я вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи вищевикладене та існуючі обставини даної справи, вважаю, що мої права, як власника вказаного нерухомого майна, є порушеними відповідачем, а тому підлягають захисту.

Викладені в даній позовній заяві обставини підтверджуються доданими до заяви документами.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 3 ст. 175 ЦПК України ОСОБА_1 подав до Кагарлицького районного суду Київської області заяву про забезпечення позову разом із позовною заявою.

Відповідно до вимог п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що оригінали документів, копії яких додано до позовної заяви, знаходяться у позивача.

Відповідно до вимог пункту 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України підтверджує, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що крім сплати судового збору позивач не поніс витрати у зв`язку з розглядом даної справи та не очікує понести.

На підставі викладеного, керуючись, керуючись ст. 41, ст. 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 32І, 373, 374, 386, 391 ЦК України, ст. 152, ст. 158 Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 15, 58, 60, 175, 176, 177, 184, 187, 193, 194 ЦПК України, - позивач просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви (позовні вимоги).

01.07.2025 року автоматизованою системою документообігу Кагарлицького районного суду Київської області на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області Закаблук О.В., присвоєно, - справа № 368/957/25, провадження № 2/368/761/25.

Одночасно, - 01.07.2025 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла письмова заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, в прохальній частині якої позивач просив суд винести судове рішення у виді ухвали, на підставі якої:

1. Заяву про забезпечення позову задовольнити.

2. Заборонити відповідачу ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії щодо спірного майна, зокрема відчудження (продажу, дарування тощо) за адресою АДРЕСА_2 , знесення господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності, заборонити будь-які будівельні або земельні роботи, до вирішення питання в судовому порядку щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом перенесення межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 за межі господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності, з урахуванням будівельних норм.

Вимоги, викладені в прохальній частині заяви про забезпечення позову, - позивач в мотивувальній її частині обгрунтовує наступними обставинами справи та нормами права:

- ОСОБА_1 звертається до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, відновлення меж земельної ділянки.

Предметом позову є усунення перешкод в користуванні власністю шляхом перенесення межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на підставі рішення Кагарлицького районного Київської області у цивільній справі № 358/1157/18, за межі господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності, за межі цієї господарської будівлі з урахуванням будівельних норм.

Згідно ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь- якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується:

2) забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч. 2 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

На даний час відповідач ОСОБА_2 чинить дії, які в подальшому можуть перешкоджати виконанню рішення суду у справі, зокрема має намір відчужити (продати) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою площею 0,0371 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться - за адресою: АДРЕСА_2 , на користь третіх осіб, вимагає від ОСОБА_1 знесення господарської будівлі (сараю, погрожує самовільно знести господарську будівлю (сарай), який належить ОСОБА_1 на праві власності..

Тобто існує реальна загроза унеможливлення виконання рішення суду.

Враховуючи те, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача (відчуження спірного майна), несанкціонованого знесення господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності, може ускладнити виконання прийнятого судом, тому до ухвалення судом рішення за даним позовом необхідно вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії щодо спірного майна, зокрема відчудження (продажу, дарування тощо) житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , несанкціонованого знесення господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності.

В п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004року №15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

В п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі№ 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» звернути увагу судів на те. що за змістом ч. 1 ст, 151 Цивільного процесуального кодексу України/ 1618-15 ) (далі -ЩІК) єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦЛК ( 1618-15 ). якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 2 Постанови вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК ( 1618-15 ) перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, іцо набрали законної сили.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір шодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 далі-Конвенція), п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15- рп/2004 у справі № 1 -33/, п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, п.п. 1, 2, 4, - 6 ППВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст.ст. 149, 150, 153, п. 1 ч. 1 ст. 258,259 261 ЦПК України, - позивач просить задоволдьнити вимоги, викладені в прохальній частині заяви про забезпечення позову.

01.07.2025 року автоматизованою системою документообігу Кагарлицького районного суду Київської області на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи в частині вирішення питання забезпечення позову по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області Закаблук О.В., присвоєно, - справа № 368/957/25, провадження № 2 - з/368/10/25.

29.07.2025 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла довідка, яка видана 15.07.2025 року Управлінням обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, в якій зазначаено, що ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), - відповідачка по даному цивільному провадженню, - зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

16.09.2025 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 14 год. 00 хв. 24.11.2025 року.

24.10.2025 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 10 год. 00 хв. 13.01.2026 року в зв`язку з неявкою сторін.

13.01.2025 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 12 год. 00 хв. 30.01.2026 року в зв`язку з задоволенням обопільного клопотання сторін про можливість укладення мирової угоди.

Суд вважає за необхідне розглянути письмову заяву позивача про забезпечення позову без учасників справи, так як суд вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, при цьому, - суд керується полдоженням ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізнаше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 153 ЦПК України.

Випадків, передбачених ч. 5 ст. 153 ЦПК України (які є підставою для виклику в судове засідання в частині вирішення заяви про забезпечення позову)учасників процесу), - в даному цивільному провадженні судом не вбачається.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, - розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі (без виклику сторін процесу), та, відповідно, - без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, та ухвалити судове рішення рішення по заяві позивачки про забезпечення позову, - на підставі наявних у справі доказів, та вимоги, викладені в прохальній частині письмової заяви позивачки про забезпечення позову, - задовольнити, - шляхом винесення судового рішення у формі ухвали, як окремого процесуального документу, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права:

- перш за все суд зазначає, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Далі, - метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим. щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 у справі №922/4587/13.

Як вбачається з мотивувальної частини позовної заяви:

- позивач ОСОБА_1 зверувся до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, відновлення меж земельної ділянки.

Предметом позову є усунення перешкод в користуванні власністю шляхом перенесення межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 на підставі рішення Кагарлицького районного Київської області у цивільній справі № 358/1157/18, за межі господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності, за межі цієї господарської будівлі з урахуванням будівельних норм.

На даний час відповідач ОСОБА_2 чинить дії, які в подальшому можуть перешкоджати виконанню рішення суду у справі, зокрема, - має намір відчужити (продати) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельною ділянкою площею 0,0371 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться - за адресою: АДРЕСА_2 , на користь третіх осіб, та вимагає від ОСОБА_1 знесення господарської будівлі (сараю, погрожує самовільно знести господарську будівлю (сарай), який належить ОСОБА_1 на праві власності.

Тобто, - слід вважати, що існує реальна загроза унеможливлення виконання рішення суду.

Враховуючи те, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача (відчуження спірного майна), несанкціонованого знесення господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності, - це може ускладнити виконання прийнятого судом рішення, тому, до ухвалення судом рішення за даним позовом, - суд вважає, що необхідно вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії щодо спірного майна, зокрема відчудження (продажу, дарування тощо) житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , несанкціонованого знесення господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності.

Таким чином, враховуючи наявність спору між сторонами, предмет позову, обсяг позовних вимог, беручи до уваги вимоги співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами, а також ту обставину, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, - то суд приходить до висновку про необхідність захисту прав Позивача, - шляхом задоволення заяви про забезпечення позову, - шляхом винесення судового рішення у виді ухвали, як окремого процесуального документа.

На даний час слід вважати, що існує необхідність у вжитті заходів забезпечення позову.

Норми процесуального та матеріального права, використані судом при вирішенні питання про забезпечення позову.

Рішення Конституційного суду України.

В п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1 -33/2004 зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

В п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Норми ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 2 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Відповідно до 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову відповідає вимогам ч. 2 ст. 441, ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Згідно ч. 7 ст. 153 ЦПК України в ухвалі суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Смлід зазначити, що копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення.

Згідно ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні в разі неявки всих учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Відповідно, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Згідно ч. 10 ст. 153 ЦПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Норми ППВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» , надалі Постанова.

Згідно п. 1 Постанови звернути увагу судів на те, що за змістом ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України ( 1618-15 ) (далі - ЦПК) єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК ( 1618-15 ), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 2 Постанови вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК ( 1618-15 ) перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Судам слід ураховувати, що у справах окремих категорій позови можна забезпечувати за допомогою спеціальних заходів, які регулюються нормами відповідних законів (наприклад, ст. 53 Закону України від 23 грудня 1993 р. N 3792-ХІІ ( 3792-12 ) в редакції Закону від 11 липня 2001 р. N 2627-ІІІ ( 2627-14 ), з наступними змінами) "Про авторське право і суміжні права".

Згідно п. 4 Постанови розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно п. 6 Постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необгрунтованими. Тому, допускаючи забезпечення позову, суд відповідно до ч. 4 ст. 153 ЦПК ( 1618-15 ) вправі покласти на позивача обов`язок внести на депозитний рахунок суду заставу, достатню для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову (проте її розмір не повинен перевищувати розміру ціни позову). За змістом цієї норми суд (суддя), визначивши вид забезпечення позову та розмір застави, повинен зазначити у відповідній ухвалі, що остання звертається до виконання негайно після внесення предмета застави у повному розмірі.

Якщо заходи забезпечення позову вживаються за ініціативою прокурора або осіб, яким за законом надано право звертатися до суду за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб, то їх заява має бути у будь-який спосіб підтверджена особою, в інтересах якої вони діють, оскільки відшкодування можливих збитків і його забезпечення здійснюється лише за рахунок цієї особи.

Норми Європейського права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ЕТS N 005 (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини, як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір шодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України зазначив, шо засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як неодноразово наголошується у рішеннях Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Отже, враховуючи об`єктивні обставини справи, які викладені позивачем в мотивувальній частині заяви про вжиття заходів про забезпечення позову, та які судом наведені вище, керуючись вищевказаними нормами права, оцінюючи обґрунтованість заяви про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам, оцінюючи ризики невиконання рішення суду, в разі гіпотетичного задоволення позову, з метою забезпечення виконання рішення суду, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, - суд, вважає, що письмова заява позивача про забезпечення позову, - підлягає до задоволення, так як слід вважати, що, в подальшому, у разі невжиття даних заходів, - може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Окрім того, суд зазначає в даному випадку, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.

Суд вважає, що вищевказані заходи забезпечення позову застосовуються з урахуванням вимог необхідності, достатності, та є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ЕТS N 005 (далі - Конвенція), практикою Європейського суду з прав людини, як джерела права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1 -33/, п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, п.п. 1, 2, 4, - 6 ППВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 149, 150, 153, п. 1 ч. 1 ст. 258, 259 261, 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву про забезпечення позову, яка подана позивачем ОСОБА_1 справа № 368/957/25, провадження № 2 -з/368/2/26, яка подана в справі № 368/957/25, провадження № 2/368/201/25, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , - про усунення перешкод в користуванні власністю, відновлення меж земельної ділянки, - задовольнити.

Заборонити відповідачу в даному цивільному провадженні, - ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії щодо спірного майна, зокрема:

- відчудження (продажу, дарування тощо) за адресою: АДРЕСА_5 ;

- заборону знесення господарської будівлі (сараю), який належить ОСОБА_1 на праві власності;

- заборонити будь-які будівельні або земельні роботи, -

- до набрання рішення суду у даній законної сили.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та підлягає до негайного виконання.

Особи, винні в порушенні заходів забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Копію ухвали направити сторонам по справі.

Ухвала на підставі п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частинісдового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно ч. 2ст. 354 ЦПК України учасник справи, якому повний текст ухвали суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скаргаподана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно ч. 1 ст. 35 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редкцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно, ухвала може бути оскаржена до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали.

Оскарження даної ухвали не зупиняє її дії.

Текст судового рішення у виді ухвали виготовлено 03.02.2026 року.

Суддя: О.В. Закаблук