Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Дуб В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Міністерство розвитку громад та територій України, російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи

ОСОБА_1 , в інтересах якого законний представник ОСОБА_2 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою, у якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення з території міста Маріуполь Донецької області, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви покликається на те, що заявник постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після початку повномасштабного збройного вторгнення російською федерацією проти України був вимушений покинути постійне місце проживання і реєстрації та переїхати в місто Ужгород, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09 травня 2022 року № 2106-. До початку окупації міста Маріуполя Донецької області він, як повноправний громадянин своєї країни мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Заявник переселився з окупованої території задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії рф. Будучи особою, яка постраждала від агресії рф проти України та була вимушена покинути своє постійне місце проживання, вважає необхідним звернутися з заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території.

Дане звернення зумовлене тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 3 липня 1954 року,що зумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій, а також відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації.

Крім того, встановлення такого факту впливає на виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника.

Процесуальні дії по справі, заяви сторін

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.11.2025 року дану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено судове засідання, про що повідомлено учасників справи.

Заявник у судове засідання не з?явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. При цьому, в п.3 прохальної частини заяви просить справу розглянути за її відсутності, вимоги заяви підтримує в повному обсязі. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності заявника, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України.

Міністерство розвитку громад і територій України в судове засідання не направило свого повноважного представника, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялося в установленому законом порядку. Разом з тим, 26.11.2025 представник Мінрозвитку Паньків В.В. подав до суду через систему «Електронний суд» пояснення по справі №308/16581/25, в яких серед іншого зазначив, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. З урахуванням вказаних норм, розгляд заяви залежить від доведеності примушування залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, порушень прав заявника, тощо.

Частиною 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

При цьому, Мінрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику поміж іншого з питань тимчасово окупованої російською федерацією території України (далі-тимчасово окупована територія),а також прилеглих до неї територій, дотримання норм міжнародного гуманітарного права на всій території України (крім повноважень з координації розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та вирішення інших пов`язаних з цим питань відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»). З урахуванням предмету заяви Мінрозвитку не є та не може вважатись заінтересованою особою у такого роду справах.

Також інформує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» установлено, що: перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій; до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; до переліку включається тимчасово окупована російською федерацією територія України, визначена відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

Відповідно до вищевказаної постанови наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією та визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 за № 453/37789 (із змінами).

У подальшому, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», пункту 8 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2022 № 1400), Мінрозвитку прийнято наказ від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». Наказом від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004. Просить при розгляді справи прийняти пояснення та розгляд заяви здійснити за відсутності представника Мінрозвитку.

Заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України та російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні в судове засідання не направили своїх повноважних представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи, пояснень на заяву не подали.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованих осіб, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом

Cудом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ужгород Закарпатської області Україна,, про що 29 березня 2016 року складено відповідний актовий запис №419, його батьками записані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 29 березня 2016 року.

Згідно копії довідки від 09.05.2022 №2106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказано відомості про законного представника, що супроводжує малолітню дитину - ОСОБА_2 , а також що його зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 03.03.2021 №03-13.01-00378 виданої Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, слідує, що за відомостями Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.03.2021р. по теперішній час.

Також, до заяви додано копію паспорта громадянина України НОМЕР_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , копію посвідчення серія НОМЕР_3 видане 30 червня 2021 р ОСОБА_2 , та копію довідки від 09.05.2022 №2106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , де вказано її зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та фактичне проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вказує заявник у заяві, встановлення факту, що має юридичне значення, обумовлено необхідністю визначення статусу заявника, що підпадає під захист Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 3 липня 1954 року та подальшого отримання допомоги від гуманітарних організацій, а також відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації, що у свою чергу, має відповідні правові наслідки, визначені як національним, так і міжнародним законодавством.

Згідно з ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Так, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц та від 06.06.2018 у справі № 428/13977/16-ц зроблено висновки про те, що відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового, способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією російської федерації. Відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення заявників у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Висновки судів про те, що встановлення факту, який просять встановити заявники, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і що цей факт є загальновідомим, лише підтверджують те, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. А доводи судів про те, що з огляду на наведене цей факт не потребує судового підтвердження, є помилковими і такими, що суперечать ст. 124 Конституції України, оскільки заявники довели, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії російської федерації вимушено беруть участь. Подібні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 428/12368/16, від 21.03.2018 у справі № 417/3852/17, від 12.04.2018 у справі № 243/7029/17, від 21.08.2018 у справі № 752/6366/16, від 21.08.2018 у справі № 428/8076/16, від 12.09.2018 у справі № 755/14659/16.

Верховний Суд визначив можливість встановлення не самого факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії російської федерації, а можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією російської федерації.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі «Конвенція») передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Факти збройної (військової) агресії російської федерації щодо України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Статтею першою Закону України «Про оборону України» збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до абз. 2 Постанови Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року російська федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.

Силові дії російської федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Окрім того, згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, на території міста Маріуполя Донецької області з 24 лютого 2022 року по 20 травня 2022 року велися активні бойові дії, а з 21 травня 2022 року і до теперішнього часу місто перебуває під тимчасовою окупацією Російської Федерації.

Наведене дає обґрунтовані підстави для висновку, що вимушене переселення заявника відбулося внаслідок збройного конфлікту, розв`язаного рф проти України, та подальшої окупації частини території України (зокрема, міста Маріуполь).

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду у даній справі безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

За змістом ч. 2 ст. 4 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Частинами першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 № 509 затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключено можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 428/2492/17.

За таких обставин, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території м. Маріуполь Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини території України, можливе лише у судовому порядку, оскільки від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника.

Враховуючи вищевикладене, вимоги заяви щодо встановлення факт вимушеного переселення з території міста Маріуполь Донецької області, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 263-265, 293-315, 353 ЦПК України, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», суд

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт вимушеного переселення з території міста Маріуполь Донецької області, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер невідомий, фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Законний представник заявника: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10.

Заінтересована особа : Міністерство розвитку громад та територій України, , місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Берестейський, 14.

Заінтересована особа : російська федерація в особі Посольства російської федерації в Україні, , місцезнаходження: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 27.

Повне рішення суду складено 26.01.2026.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило