Справа №945/2050/24 Головуюча у 1-й інстанції Микульшина Г. А.
Провадження № 22ц/812/233/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

4 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Богуславською О. М.

за участю: представників відповідачів Колесник Ю. В. та Косенчука С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Еталонавто»

на рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Микульшиної Г. А. в залі суду в місті Миколаєві о 15 годині 25 хвилині, зі складанням повного судового рішення 3 листопада 2025 року, у справі

за позовом

ОСОБА_1 до ТОВ «Еталонавто»,

Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Митап»

про відшкодування компенсації моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Митап», ТОВ «Еталонавто» про відшкодування на її користь компенсації моральної шкоди, завданої їй смертю батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 під час дорожньо-транспортної пригоди внаслідок кримінального правопорушення.

В обґрунтування позовної заяви посилалася на те, що 14 червня 2020 року водій ОСОБА_3 , керуючи автобусом «РУТА-25», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить відповідачу ТОВ «Митап», рухався по маршруту, що використовувався відповідачем ТОВ «Еталонавто» для здійснення пасажирських перевезень, та здійснив наїзд на її батька ОСОБА_2 , який загинув на місці події.

Відносно водія ОСОБА_3 складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, яке закрито на підставі ухвали Корабельного районного суду міста Миколаєва від 18 січня 2024 року з підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 284 КПК України, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 .

Оскільки цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу ТОВ «Еталон» була застрахована в ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», то матір померлого та її матір, як законна представниця позивачки, що на той час не досягла повноліття, звернулися за виплатою страхового відшкодування, яке було задоволено страховою компанією за домовленістю із заявниками в межах ліміту відповідальності.

Також в результаті дорожньо-транспортної пригоди та наслідків від неї, позивачці, як дитині загиблого, завдано моральну шкоду, у зв`язку з чим у неї виникло право на її відшкодування за рахунок власника транспортного засобу ТОВ «Митап» та належного володільця автобуса ТОВ «Еталонавто», який використовував його на маршруті, де працював водій ОСОБА_3 та під час ДТП виконував трудові обов`язки.

Посилаючись на вказане та те, що батько був їй опорою та підтримкою, з яким вона проживала протягом семи років, після народження, та продовжила спілкування, незважаючи на зміну місця проживання разом зі своєю матір`ю, отримувала від нього допомогу, та внаслідок його смерті не могла знайти порозуміння з однолітками і була змушена звертатися за психологічною допомогою, позивачка просила про стягнення з відповідачів в солідарному порядку 500 000 грн компенсації моральної шкоди, яку вирахувала з суми, визначеної нею в 517 002 грн 80 коп., з якої відповідно вирахувала сплачену компенсацію страховою компанією в розмірі 17 002 грн 80 коп.

15 жовтня 2024 року відповідачем ТОВ «Еталонавто» надано відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні його вимог, у зв`язку з тим, що в день ДТП 14 червня 2020 року товариством не використовувався автобус для здійснення пасажирських перевезень, а водій ОСОБА_3 не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Еталонавто», внаслідок чого товариство не може нести відповідальність за дії інших осіб.

25 листопада 2024 року відповідачем ТОВ «Митап» подано відзив на позовну заяву, у якому товариство просило відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на те, що відсутній вирок у кримінальній справі, яким би була встановлена вина водія ОСОБА_3 , який здійснив наїзд на ОСОБА_2 , який вже лежав на проїзній частини і було невідомо чи здійснював на нього раніше наїзд інший транспортний засіб. Проте, якщо навіть припустити, що смерть ОСОБА_2 настала виключно внаслідок здійснення на нього наїзду автобусом «Рута-25», що належить підприємству, то слід врахувати, що цивільна відповідальність власників або володільців транспортного засобу є застрахованою ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», якою зроблено відшкодування страхової виплати, а сам автобус переданий товариством за договором оренди, укладеним 17 квітня 2015 року іншому відповідачу ТОВ «Еталонавто», який його використовував на маршруті для пасажирських перевезень, на якому працював водієм ОСОБА_3 .

В той же день представником позивачки до суду направлено клопотання про витребування доказів у вигляді відомостей про укладення договору оренди транспортного засобу між відповідачами та використання його за такими умовами.

26 листопада 2024 року представницею ТОВ «Митап» подано також клопотання про витребування відомостей стосовно страхування цивільної відповідальності водія та транспортного засобу, а також реєстрації договору оренди між юридичними особами з метою використання автобуса на міському маршруті для здійснення пасажирських перевезень.

Ухвалою Ленінського (нині перейменованого на Інгульський) районного суду міста Миколаєва від 26 листопада 2025 року клопотання представника позивачки та представниці відповідача ТОВ «Митап» задоволені, витребувані докази у справі.

Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про стягнення з ТОВ «Еталонавто» на її користь 400 000 грн компенсації моральної шкоди та 4 000 грн судового збору на користь держави. В задоволені вимог до ТОВ «Митап» відмовлено.

При визначенні розміру компенсації рішення суду першої інстанції аргументовано засадами розумності та справедливості, характеру порушення, глибини фізичних та душевних страждань позивачки, порушення звичайного порядку життя, та наявності підстав для відповідальності належного володільця джерела підвищеної небезпеки в незалежності від наявності його вини, шкода яким спричинена під час виконання фізичною особою трудових обов`язків.

Не погодившись з рішенням, відповідач ТОВ «Еталонавто» просив його скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що товариство не є належним відповідачем у справі, оскільки не використовувало автобус «РУТА-25» у господарській діяльності та не мало трудових відносин з водієм ОСОБА_3 .

Не враховано судом, у даному випадку, відомості, що надані податковою службою на його запит, а саме те, що ОСОБА_3 у 2020 році не отримував виплат від товариства за будь-яку виконану роботу. Проігноровано судом також заперечення ТОВ «Еталонавто» на неналежність доказу, наданого ТОВ «Митап», як копії подорожнього листа з використання автобусу в день ДТП, оригінал якого відсутній.

Крім того судом не враховано відсутність вироку суду, яким вина водія була б визнана у заподіянні смерті потерпілого, а з огляду на зміст висновків експертиз, які проведено в рамках кримінального провадження, вбачається, що потерпілий лежав на проїзній частині і встановити яким видом транспортного засобу, одним чи декількома, був здійснений переїзд потерпілого є неможливим.

Отже, подав апеляційну скаргу та виклавши у її змісті обґрунтування та доводи, доводів про скасування рішення суду в частині відмови у позові не навів, тобто фактично просив скасувати рішення суду в частині задоволеного позову.

Іншими учасниками справи апеляційних скарг на рішення суду не подано.

Відповідачем ТОВ «Митап» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство просило відмовити у задоволенні скарги ТОВ «Еталонавто», залишивши рішення суду першої інстанції без змін, на обґрунтування чого вказало, що ТОВ «Еталонавто» є належним відповідачем у справі, оскільки володіло джерелом підвищеної небезпеки з правових підставах, яким був договір оренди, а водій ОСОБА_3 виконував за його дорученням трудові обов`язки по здійсненню пасажирських перевезень. При тому звернуло увагу, що розмір у грошовому еквіваленті заподіяної моральної шкоди позивачкою в суді не доведено, на що відповідачі неодноразово звертали увагу суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє представник, вважали її доводи необґрунтованими, з огляду на доведення статусу ТОВ «Еталонавто», як належного відповідача за пред`явленим нею позовом у розмірі відшкодування, який є мінімально справедливою компенсацією.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичної або юридичної особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, та одночасно передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у деліктних правовідносинах на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини, якщо позивачем доведено завдання йому шкоди.

В той же час згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За наведеного закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Тобто шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, яким за статтею 1187 ЦК України є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб є завжди неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела (правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18)).

Отже, за загальним правилом відповідальність за шкоду, що завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), несе володілець джерела підвищеної небезпеки - особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Таким чином головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини, якщо така шкода та її розмір доведений потерпілим. Внаслідок цього перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. У цьому разі межею відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, за якою відповідальність виключається, є непереборна сила та умисел потерпілого, і обов`язок доведення цих обставин покладається законом на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

При вирішенні справи судом встановлено, що 14 червня 2020 року близько 21 години 26 хвилини в громадянські сутінки, за відсутності опадів, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «РУТА-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій чистій проїжджій частині проспекту Богоявленському в напрямку від вулиці Старофортечної до вулиці Прибузької в місті Миколаєві та в районі будинку 81 по проспекту Богоявленському здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_2 , який знаходився в лежачому положенні в правій смузі руху транспорту на проїжджій частині разом з велосипедом. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_2 загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.с.8-17).

ОСОБА_3 , який працює водієм в ТОВ «Еталонавто», повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України (т.1 а.с.8), та відносно нього 22 жовтня 2020 року у цьому кримінальному провадженні складено обвинувальний акт, де потерпілою особою визначена матір померлого ОСОБА_2 ОСОБА_4 (т.1 а.с.10-12).

В обвинувальному акті в якості доказу наведено висновок судово-медичного експерта №1664 (т.1 а.с.13-17), де при дослідженні тіла ОСОБА_4 встановлено, що під час ДТП він знаходився у горизонтальному положенні на проїзній частині дороги та тілесні ушкодження, що потягли його смерть, могли утворитися при перекочуванні колесом (колесами) автомобіля через ділянки його тіла або внаслідок волочіння під днищем автомобіля та контактування з виступаючими частинами, розташованими на днищі автомобіля. В крові ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,54 промілє, що стосовно живих осіб може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер і у зв`язку зі смертю обвинуваченого за клопотанням сторони захисту та відсутністю родичів, які бажають продовження кримінального провадження з метою реабілітації водія, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за частиною 2 статті 286 КК України закрито на підставі пункту 5 частини 1 статті 284 КПК України за ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 18 січня 2024 року (т.1 а.с.18-19). Цивільних позовів у кримінальній справі заявлено не було.

За таких обставин вина ОСОБА_3 , який за матеріалами кримінальної справі працював водієм у ТОВ «Еталонавто», не встановлена, так як відносно нього судом не постановлено обвинувального вироку, оскільки судове рішення (ухвала), яким було закрито кримінальне провадження за своєю правовою природою не підміняє обвинувальний вирок суду та не встановлює наявність вини померлої особи в розумінні статті 62 Конституції України, а лише констатує відсутність підстав для реабілітації такої особи. Тому висновок про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення та рішення про закриття кримінального провадження на підставі, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 284 КПК України, є двома взаємовиключними рішеннями щодо однієї події кримінального правопорушення та одного обвинуваченого.

В той же час закриття кримінального провадження з нереабілітуючої підстави не впливає на обов`язок володіяльця джерела підвищеної небезпеки у відшкодуванні шкоди потерпілому, за її належним підтвердженням, в незалежності від наявності чи відсутності вини володільця.

Тому усі доводи про доведеність чи недоведеність вини ОСОБА_3 у кримінальній справі не мають значення за встановленими обставинами самої події правопорушення, які в своїй сукупності підлягають врахуванню при оспоренні розміру, заявленого потерпілою особою до відшкодування.

Крім того підлягає врахуванню той факт, що на момент події правопорушення цивільно-правова відповідальність власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки автобуса «РУТА-25», була застрахована в ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», згідно до полісу №ЕР-200164530, із змісту якого вбачається, що страхувальником є відповідач ТОВ «Еталонавто», який використовує автобус на строк страхування як маршрутне таксі з допуском до керування осіб з визначеним водійським стажем (т.1 а.с.150, т.2 а.с.35)

24 червня 2020 року до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» від імені позивачки, яка на той час була неповнолітньою (т.1 а.с.4, 20-22), подана заява представником її законної представниці про виплату страхового відшкодування, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , у вигляді компенсації моральної шкоди в розмірі 28 338 грн (т.1 а.с.22).

За наслідками розгляду заяви 11 березня 2021 року складено страховий акт №40 (т.1 а.с.151, т.2 а.с.37) про виплату страхового відшкодування у вигляді моральної шкоди на користь представника законної представниці позивачки та матері померлого на суму в загальному розмірі 200 305 грн 80 коп. Одночасно укладено договір про врегулювання страхового випадку, де визначено з чого саме складається сума виплати: 153 025 грн 20 коп. шкода, пов`язана з втратою годувальника, 34 005 грн 60 коп. моральна шкода і 13 275 грн витрати на поховання, у зв`язку із добровільною відмовою заявника від частини виплати, зокрема і 3 778 грн компенсації моральної шкоди (т.1 а.с.149, т.2 а.с.36).

Сума в розмірі 200 305 грн 80 коп. виплачена 12 березня 2021 року страховою компанією в рахунок страхового відшкодування на користь представника матері померлого та законної представниці позивачки (т.1 а.с.150, т.2 а.с.38).

Внаслідок чого факт часткової виплати суми компенсації моральної шкоди страховою компанією та сума, від якої представниця заявниці добровільно відмовилася на свій розсуд, підлягають обов`язковому врахуванні під час визначення розміру шкоди, заявленого позивачкою до відшкодування.

Оскільки положеннями частини 2 статті 1187 та статтею 1194 ЦК України презюмується, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Саме правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції на час дорожньо-транспортної події) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України та частини 2 статті 1168 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика, яким у справі є ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», що застрахував цивільну відповідальність завдавача шкоди, яким відповідно до полісу обов`язкового страхування є відповідач ТОВ «Еталаноавто», що використовував застрахований транспортний засіб на час ДТП, як маршрутне таксі та допускав до його керування водіїв з відповідним стажем.

Під час складення страхового акту про виплату страхового відшкодування порушень зобов`язань за укладеним між ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ТОВ «Еталаноавто» договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не встановлено.

Тобто автобус «РУТА-25» використовувався відповідно до умов договору страхування та не вибував із володіння страхувальника ТОВ «Еталонавто», яким про це в належний спосіб не заявлено. Не встановлено під час перевірки обставин страхового випадку і обставин непереборної сили або умислу потерпілого ОСОБА_2 , як підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за відсутності вини заподіювача шкоди.

Тому аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що страховою компанією встановлено, що ДТП, що відбулася 14 червня 2020 року за участю застрахованого транспортного засобу та призвела до смерті потерпілого ОСОБА_2 є страховим випадком у розумінні статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», внаслідок якої настала цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну смертю.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача, є обґрунтованим.

Тому, враховуючи сплачене страховою компанією відшкодування за заподіювача шкоди, яким є належний володілець джерела підвищеної небезпеки ТОВ «Еталонавто», та усі досліджені в судових засіданнях докази, які свідчать про перебування автобуса «РУТА-25» в оренді ТОВ «Еталонавто», суд дійшов правильного висновку про пред`явлення позивачкою вимог до ТОВ «Еталонавто», як належного відповідача, що володіє транспортним засобом на правах оренди, та відносно водія якого закрите кримінальне провадження з нереабілітуючих підстав.

Відповідно до статей 76, 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнані загальновідомими не потребують доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому на підтвердження обставин перебування транспортного засобу в оренді у відповідача ТОВ «Еталонавто» та керування транспортним засобом ОСОБА_3 на підставі трудових обов`язків надано : матеріали кримінального провадження, де місцем роботи водія ОСОБА_3 визначено ТОВ «Еталонавто»(т.1 а.с.8-19, 204-226); тимчасовий реєстраційний талон щодо належного володільця автобуса «РУТА-25», яким є ТОВ «Еталонавто» (т.1 а.с.56, 93); копією подорожнього листа на ім`я ОСОБА_3 з штампом ТОВ «Еталонавто»(т.1 а.с.88-89); договором страхування цивільно-правової відповідальності ТОВ «Еталонавто» транспортного засобу «РУТА-25 (т.1 а.с.147-151, т.2 а.с.34-38).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тому аналізуючи наведені обставини та норми матеріального і процесуального права, на переконання колегії суддів суд першої інстанції правильно встановив, що дорожньо-транспортна подія, що призвела до смерті ОСОБА_2 , відбулася за участі застрахованого володільцем ТОВ «Еталонавто» транспортного засобу під керування водія ОСОБА_3 , якому страхувальник ТОВ «Еталонавто» надав автобус для здійснення пасажирських перевезень в межах виконання трудових обов`язків.

При тому відсутність підтвердження здійснення ТОВ «Еталонавто» оплати праці водія ОСОБА_3 не виключає виконання водієм трудових обов`язків, оскільки стосується врегулювання трудових відносин між роботодавцем та працівником та не впливає на цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди, пов`язаної з джерелом підвищеної небезпеки.

Не є слушним і посилання відповідача ТОВ «Еталонавто» на відсутність примірника договору оренди, наявність якого підтверджена, як власником транспортного засобу, так і виданим компетентною організацією тимчасовим реєстраційним талоном, на підставі якого ТОВ «Еталонавто» використовувало автобус «РУТА-25» для здійснення пасажирських перевезень, зокрема, і в період страхового випадку за укладеним володільцем джерела підвищеної небезпеки договором обов`язкового страхування. З цих підстав не заслуговують на увагу доводи щодо неналежності, як доказу, подорожнього листа, виданого на виконання трудових обов`язків водію ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі обставини та надані на їх підтвердження докази суд у відповідності до статті 89 ЦПК України оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При тому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Отже, в цьому разі колегія суддів, як і суд першої інстанції, виходить із цих стандартів доказування, коли оцінює докази та обставини справи з огляду на їх вірогідність, та приходить до висновку, що факти, які розглядаються та стосуються використання ТОВ «Еталонавто» транспортного засобу «РУТА-25» для здійснення пасажирських перевезень під керуванням водія ОСОБА_3 , що перебував з товариством у трудових відносинах, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову до володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є ТОВ «Еталонавто» відповідно до статей 1172, 1187 ЦК України, а рішення суду першої інстанції в цій частині вважає обґрунтованим та законним.

Щодо відмови у задоволенні позову до власника транспортного засобу, то колегія суддів не вбачає підстав для його перегляду, виходячи із меж та доводів поданої апеляційної скарги.

В той же час підлягає перегляду розмір шкоди пред`явленої позивачкою для стягнення, який нею повинен бути доведений не лише за викладенням обставин про перенесення моральних страждань, а ще і шляхом його доведення за допомогою належних доказів.

Враховуючи наведене та розмір, що визначений судом до стягнення у сумі 400 000грн, з яким позивачка погодилася, не подавши апеляційну скаргу, а відповідач його оспорив в апеляційному порядку, слід врахувати наступне.

Втрата у дорожньо-транспортній пригоді батька є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, але її розмір у грошовому еквіваленті повинен бути обґрунтованим та направленим виключно на відновлення стану особи, який існував до заподіяння їй шкоди.

Саме відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина 3 статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини 1, 2 статті 23 ЦК України).

Результат аналізу статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 грудня 2022 року у справі№ 214/7462/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України), які відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Внаслідок чого доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України), а надані докази на підтвердження заявлених обставин повинні містити інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

За таких обставин суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, не навів достатніх мотивів, що свідчили б про достатність та обґрунтованість визначення розміру шкоди у сумі 400 000 грн. Хоча у справах щодо відшкодування моральної шкоди, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині 3 статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просила позивачка, або суттєво більшій, ніж надані позивачкою на її підтвердження докази.

Отже, на переконання колегії суддів у цій справі при визначенні розміру шкоди слід врахувати її суми, виплачені страховою компанією за заподіювача шкоди, зокрема і ту частину, від якої заявниця добровільно відмовилася. Також слід врахувати обставини самої події, які призвели до смерті батька позивачки, що загинув під час переїзду його транспортним засобом в той час, як він знаходився у лежачому положенні в забороненому місці в правій смузі руху транспорту на проїзній частині у стані алкогольного сп`яніння, що встановлено за матеріалами кримінального провадження, яке хоча і закрито з нереабілітуючих підстав, але не є обвинувальним вироком відносно водія, вина якого не є встановленою. Тобто слід сказати, що поведінка самого потерпілого ОСОБА_2 сприяла можливості настання тяжких для нього наслідків у вигляді смерті, а тому є підтвердженням демонстрації ним грубої необережності, що є підставою для зменшення розміру відшкодування шкоди за обставинами кримінального правопорушення.

Слід звернути увагу і на викладення обставин позивачкою, які призвели до визначення нею розміру шкоди, заявленого до стягнення, а саме: наявність окремого проживання від батька з матір`ю; недоведеність звернення її або її матері до психолога, після смерті батька, або перебування на його утриманні, що може та повинно бути підтверджено будь-якими належними доказами або письмовими або показаннями свідків.

За такого, колегія суддів бере до уваги встановлені судом першої інстанції обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, у тому числі факт того, що внаслідок втрати батька у дорожньо-транспортній події за участю джерела підвищеної небезпеки позивач зазнала моральних переживань, унаслідок втрати близького родича, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя й безпеки.

Тому апеляційним судом враховано, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки ОСОБА_1 , характер вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань через втрату батька, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та інші обставини, встановлені у кримінальному провадженні та при врегулюванні страхових виплат, а отже, з урахуванням встановлених фактичних обставин завдання позивачці моральної шкоди, дійшов висновку про те, що розумним, виваженим і справедливим буде стягнути з відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоду під час керування ним особою, що перебувала у трудових відносинах з товариством, відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000 грн.

Отже, є підстави для зменшення розміру компенсації моральної шкоди, що визначена судом першої інстанції на підставі правильно встановлених ним обставин справи, внаслідок чого рішення суду в частині задоволених вимог підлягає зміні.

Усі інші обставини справи, про які сторони належним чином повідомили суд першої інстанції ним враховані, а надані на їх підтвердження докази належним чином досліджені.

.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні і в частині розподілу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Еталонавто» підлягають стягненню на користь держави судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції в загальному розмірі 2 000 грн.

За перегляд справи в суді апеляційної інстанції за положеннями частин2 і 6 статті 141 ЦПК України ТОВ «Еталонавто» понесені ним судові витрати слід компенсувати за рахунок держави в розмірі 3 000 грн, у зв`язку зі звільненням позивачки від сплати цих витрат під час розгляду даної категорії справ.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталонавто» задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2025 року в частині задоволення позову до ТОВ «Еталонавто» змінити та викласти резолютивну частину щодо задоволених вимог в наступній редакції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталонавто» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еталонавто» на користь держави судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції в сумі 2 000 грн.

В іншій частині рішення суду про відмову в задоволенні позову залишити без змін.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Еталонавто» за рахунок держави судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в сумі 3 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Т. В. Крамаренко