Справа № 343/1524/25
Провадження № 22-ц/4808/215/26
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року в складі судді Монташевич С. М., ухвалене в м. Долина Івано-Франківської області, в справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Долинської міської ради, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що з відповідачкою по справі він перебував у зареєстрованому шлюбі, який 26 грудня 2023 року рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області було розірвано. Від спільного подружнього життя мають двох дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу неповнолітній син проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Зазначає, що ОСОБА_2 життям дитини не цікавиться, не телефонує, не бере участі в її вихованні, фінансову допомогу не надає, не відвідує, більше 2-х років перебуває за кордоном. Крім того відповідачка не може керувати своїми вчинками, які суперечать моральним засадам суспільства та негативно впливають на виховання дітей, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Враховуючи наведене, просив суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Службу у справах дітей Долинської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачкою ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Апеля ційна скарга мотивована тим, що суд при розгляді справи не врахував того факту, що відповідачка не виконує свої обов`язки понад два роки, що розцінюється позивачем, як ухилення від виховання дитини, що в свою чергу підтверджує систематичність свідомого нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками.

Крім того, суд не надав належної процесуальної оцінки визнанню позову відповідачкою та у порушення вимог статті 206 ЦПК України не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Суд першої інстанції встановив, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.02.2014, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 9).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який суд розірвав 26.12.2023, малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишив на проживанні з батьком ОСОБА_1 , про що постановив рішення від 26.12.2023 (а.с. 10-11).

В акті обстеження від 10.06.2025, зазначено, що, зі слів ОСОБА_1 , установлено, що його колишня дружина понад 2 роки проживає фактично за кордоном. Стан умов проживання задовільний для сімейного проживання сина ОСОБА_5 із батьком (а.с. 12).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 показали, що вони товаришували зі сім`єю сторін. Десь у період 2021 - 2022 рр. ОСОБА_2 виїхала за кордон. Вона не приїжджає до дитини, не цікавиться нею. Весь тягар виховання взяв на себе батько ОСОБА_1 , який дбає про сина, забезпечує його всім необхідним.

На підтвердження факту ненадання відповідачкою утримання малолітньому сину позивач надав довідку про неотримання аліментів № 46935 від 05.08.2025 та розрахунок по сплаті аліментів, згідно з якими загальна сума боргу станом на 01.08.2025 становить 5997,15 грн (а.с. 13, 14).

У характеристиці № 01-16/93 від 10.06.2025, яку надав Долинський ліцей № 6 «Європейський» на ім`я учня ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено про успішне навчання останнього та його сумлінне відношення до начального процесу (а.с. 15).

На підтвердження того, що звернення до суду із позовом не спрямоване на ухилення від мобілізації позивач надав витяг із Резерв+, згідно з яким він має оформлену відстрочку від мобілізації до її завершення (а.с. 65).

Рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради № 1468 від 24.09.2025 затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стосовно її сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 41-42). Як зазначено у висновку, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_2 - матір`ю. Після розірвання шлюб, дитину суд вирішив залишити проживати разом із батьком. Працівники Служби у справах дітей міської ради 02 вересня 2025 року провели обстеження за місцем проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , та встановили, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_5 , займається його утриманням та вихованням. З його слів, мати дитини проживає за кордоном, утриманням та вихованням їх спільного сина не займається. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки було розглянуто комісією з питань захисту прав дитини міської ради 12 вересня 2025 року. Члени комісії заслухали батька дитини ОСОБА_1 , який повідомив, що з часу розірвання шлюбу дитина постійно проживає разом з ним. Мати змінила своє місце проживання (переїхала в Італію), не цікавиться долею сина та зовсім не бере участь у вихованні дитини, тому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно їх сина. Мама дитини на засідання комісії не з`явилася, про час та місце проведення засідання комісії була повідомлена за допомогою телефонного зв`язку.

В судовому засіданні була заслухана думка дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який суду вказав, що проживає з татом, який дбає про нього, готує їжу. Його мама переїхала в Італію, не спілкується з ним, не пише, подарунки не передає. На запитання суду, чи сумує за мамою, хлопчик засмутився.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1, 2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка, проживає за кордоном, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_3 , не цікавиться його життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, не сплачує аліменти на утримання сина, не спілкується з ним, не виявляє інтересу до його здоров`я, не створює умов для отримання освіти. Вважає, що вказані обставини слід розцінювати як ухилення відповідачки від виховання та матеріального утримання власного сина та є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Позивач, посилався на те, що відповідачка самоусунулась від утримання та виховання неповнолітнього ОСОБА_3 ще за два роки до подання позову, оскільки виїхала за кордон.

Даючи оцінку зібраним доказам у справі, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не доведено, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини, які вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.

Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що суд не надав належної процесуальної оцінки визнанню позову відповідачкою та у порушення вимог статті 206 ЦПК України не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, то колегія суддів уважає такий довід безпідставним, з огляду на наступне.

Так, вказана стаття передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, наведена норма свідчить про те, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, який виник між сторонами, в повному обсязі надав оцінку поданій заяві відповідачці, що відображено у мотивувальній частині рішення суду, та правомірно вказав, що ухвалення рішення про задоволення позову у разі визнання відповідачкою позову можливе лише за наявності для того законних підстав. Разом з тим, встановивши, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції правильно виснував, що визнання позову останньою у цій справі не може бути законною підставою для задоволення позову.

Непостановлення судом першої інстанції відповідної ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачкою позову не є підставою для скасування законного рішення суду.

Щодо доводу апеляційної скарги про відсутності відповідачки понад два роки у житті неповнолітнього сина, то такий є неспроможним, оскільки матеріали справи не містять негативної характеристики відповідачки. Сам факт проживання матері окремо від дитини не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49, № 39948/06).

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції, зробив обґрунтований висновок про невстановлення правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її неповнолітнього сина.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта