КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/3072/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Крюкової Марини Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

у складі судді Козак І. А.

від 03 вересня 2025 року

у цивільній справі № 369/17255/24 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Крюкова М. В. звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 05.04.2024 ОСОБА_1 перерахував грошові кошти у сумі 5 000,00 грн на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , а саме на рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без достатньої на те правової підстави, тобто помилково.

02 жовтня 2024 року позивач звернувся до відповідача щодо повернення помилково перерахованих грошових коштів у розмірі 5 000,00 грн, грошові кошти просив повернути у строк до 10.10.2024 за наведеними в листі банківськими реквізитами.

Проте, станом на день подання позовної заяви (14.10.2024 позовну заяву сформовано в Електронному суду), ОСОБА_2 грошові кошти не повернув, на зазначений лист жодним чином не відреагував.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 5 334,30 грн, з яких основна сума боргу - 5000,00 грн, інфляційні витрати - 255,00 грн, три відсотка річних - 73,30 грн. Окрім того, стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 968,96 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 35 000,00 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Крюкова М. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 5 334 грн 30 коп., з яких основна сума боргу 5 000 грн, інфляційні втрати - 255 грн, три відсотки річних - 79 грн 30 коп., а також витрати на судовий збір у розмірі 968,96 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 35 000 грн та витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 10 000 грн.

Зазначає, що факт перерахування коштів у розмірі 5 000,00 грн є беззаперечним і підтверджується платіжною інструкцією, тоді як відповідач не надав жодних доказів існування правової підстави для отримання цих коштів. Звертає увагу на те, що відповідно до сталої практики Верховного Суду, зокрема постанов від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, саме набувач майна зобов`язаний довести наявність правової підстави для його набуття, інакше таке набуття вважається безпідставним. Апелянт наголошує, що суд першої інстанції помилково поклав тягар доказування «помилковості» переказу на позивача, ігноруючи презумпцію безпідставності набуття коштів за відсутності правочину. Стверджує, що оскільки правова підстава для збереження коштів відсутня, відповідач зобов`язаний повернути їх відповідно до статті 1212 ЦК України, а також сплатити інфляційні втрати у розмірі 255 грн та 3% річних у розмірі 79,30 грн. Окремо апелянт наголошує на грубому порушенні норм процесуального права, яке полягає у тому, що суд задовольнив клопотання про проведення відеоконференції, однак фактично розгляд справи у режимі відеоконференції не забезпечив, чим позбавив сторону права на захист та порушив принцип змагальності сторін. Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши також витрати на правову допомогу в суді першої інстанції (35 000 грн) та апеляційній інстанції (10 000 грн).

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Зокрема відповідач повідомлений в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, позивач - засобами Електронного суду (через електронний кабінет представника).

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до платіжної інструкції № P24AD3487 від 05.04.2025 ОСОБА_1 здійснив переказ коштів на рахунок ОСОБА_2 у розмірі 5 000,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою досудового врегулювання спору, 02.10.2024 Крюкова М. В. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 претензію про повернення помилково сплачених коштів до 10.10.2024 за вказаними банківським реквізитами.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вважав, що відповідач без достатньої правової підстави утримує помилково перераховані грошові кошти, чим порушує право власності позивача, яке підлягає захисту шляхом стягнення безпідставно набутого майна в порядку статті 1212 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту помилковості перерахування коштів. Встановивши, що позивач здійснив переказ коштів добровільно, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати ці кошти безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України. Суд зазначив, що сам по собі факт перерахування коштів не є безумовним доказом безпідставності їх набуття, а договірний характер правовідносин виключає застосування кондикційного зобов`язання. Враховуючи, що позивач не надав доказів відсутності волевиявлення на передачу коштів або наявності помилки (як-то помилка в реквізитах тощо), суд визнав твердження про помилковість переказу припущенням, яке не підтверджене об`єктивними даними. Посилаючись на принцип диспозитивності та обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, суд констатував недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Водночас тлумачення цієї норми має здійснюватися у системному зв`язку із загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), зокрема принципами справедливості, добросовісності та розумності.

Враховуючи приписи частини четвертої статті 263 ЦПК України, апеляційний суд керується сталою практикою Верховного Суду (постанови від 17.04.2024 у справі № 127/12240/22, від 11.01.2023 у справі № 548/741/21, від 08.02.2024 у справі № 755/7716/20) щодо застосування доктрини venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки). Суть цієї доктрини полягає в тому, що безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню в порядку статті 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутній обов`язок для сплати коштів, проте здійснює таку сплату добровільно. У такому разі подальша вимога про повернення коштів розцінюється як недобросовісна та суперечлива поведінка, що не підлягає судовому захисту.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналізуючи обставини даної справи колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем не надано жодних належних доказів наявності помилки (вади волі) під час здійснення спірного платежу. У цивільно-правовому аспекті помилка при перерахуванні коштів передбачає наявність конкретної невідповідності між наміром платника та фактичним результатом (наприклад: намір перерахувати кошти особі «А», а фактичне перерахування особі «Б» через помилку в цифрі рахунку; або намір сплатити 500 грн, а фактична сплата 5 000 грн). Однак у даній справі позивач обмежується абстрактним твердженням про «помилковість», не розкриваючи суті цієї помилки: він не зазначає, кому насправді мали бути перераховані ці кошти, яке було їх дійсне призначення та в чому саме полягала технічна хиба. Відсутність порівняння між «бажаним» та «дійсним» робить твердження про помилку голослівним, а відсутність звернення до банку в день транзакції для скасування «помилкового» платежу лише підтверджує добровільність дій позивача.

Версія апелянта про випадковий переказ «невідомій особі» повністю спростовується змістом позовної заяви, в якій позивач зазначає вичерпні персональні дані відповідача: ПІБ, РНОКПП та точну адресу проживання. Оскільки інформація про РНОКПП та адресу реєстрації є конфіденційною і не відображається у банківських терміналах чи мобільних додатках при P2P-переказах, наявність цих даних у позивача свідчить про існування попередньої комунікації та свідомий обмін реквізитами між сторонами, що виключає випадковість транзакції.

Про усвідомленість дій позивача свідчить і значний часовий проміжок між здійсненням платежу (05.04.2024) та пред`явленням першої вимоги про повернення (02.10.2024). Пасивна поведінка платника протягом пів року не узгоджується з діями особи, яка дійсно припустилася помилки та прагне відновити своє порушене майнове право.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19 та від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц, оскільки висновки в цих справах зроблені за інших фактичних обставин, які не є подібними до справи, що переглядається.

Так, у справі № 910/3395/19 розглядалося питання повернення коштів, стягнутих у порядку примусового виконання судового рішення, яке згодом було скасоване, що передбачає застосування процесуального інституту повороту виконання рішення, а не статті 1212 ЦК України до добровільних платежів. У справі № 334/2517/16-ц підставою для задоволення позову став встановлений попереднім судовим рішенням преюдиційний факт неукладеності договору між сторонами, на виконання якого перераховувалися кошти.

Натомість у даній справі відсутні судові рішення, які б встановлювали недійсність чи неукладеність правочинів між сторонами, а перерахування коштів відбулося за добровільним волевиявленням позивача, обізнаного з реквізитами отримувача, розуміючи відсутність юридичного обов`язку. Подальше посилання на абстрактну «помилковість» платежу без наведення доказів іншого наміру є проявом суперечливої поведінки, що виключає задоволення позову на підставі статті 1212 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме непроведення судового засідання в режимі відеоконференції, колегія суддів відхиляє їх як безпідставні. Як встановлено судом першої інстанції та відображено у змісті оскаржуваного рішення, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Подання такої заяви є формою реалізації стороною своїх процесуальних прав. Звернувшись із клопотанням про розгляд справи за відсутності, сторона фактично відмовилась від безпосередньої участі у судовому засіданні, у тому числі в режимі відеоконференції. За таких обставин, доводи про позбавлення позивача можливості реалізувати право на захист є надуманими та суперечать власним процесуальним діям сторони позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з судовим рішенням, що не є підставою для його скасування.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Крюкової Марини Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 січня 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов