Справа № 938/761/24
Провадження № 22-ц/4808/63/26
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар: Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Юрчук Світлана Василівна, ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2025 року, в складі судді Бучинського А. Б., присяжних Петрус-Зітинюк У. П., Волинюк О.С., ухвалене у селищі Верховина Івано-Франківської області, повний текст якого складено 28 жовтня 2025 року, у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.

В обґрунтування заяви вказував, що він є рідним братом ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю з дитинства І групи. Зазначає, що брат не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та потребує постійної сторонньої допомоги, яку на момент звернення із заявою надає його мати та заявник. Однак, мати ОСОБА_1 , за станом свого здоров`я та по віку здійснювати догляд за сином більше немає можливості.

Оскільки заявник є фізично здоровим, спиртними напоями або наркотичними засобами не зловживає, на обліку у психоневрологічному або наркологічному кабінеті не перебуває, а також у зв`язку з тим, що його брат ОСОБА_1 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, заявник просив суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатним, встановити над ним опіку та призначити заявника його опікуном.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 (особа, стосовно якої вирішується питання про визнання її недієздатною), органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , уродженця с. Полянки, Верховинського району Івано-Франківської області, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 недієздатним та встановлено над ним опіку.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 , в частині призначення його опікуном ОСОБА_1 , відмовлено за безпідставністю.

До призначення опікуна недієздатному ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обов`язки зі здійснення опіки над ним покладено на орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області.

Встановлено строк дії рішення суду про визнання ОСОБА_1 недієздатним у два роки, який необхідно обчислювати з дня набрання рішенням законної сили.

Судові витрати по справі віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Юрчук С. В. посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи просить рішення суду в частині відмови в призначенні ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги в частині призначення ОСОБА_2 опікуном недієздатного ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції поклав обов`язки зі здійснення опіки над недієздатним ОСОБА_1 на орган опіки та піклування не врахувавши при цьому того, що заявник є рідним братом недієздатної особи, має належні житлові умови, позитивну характеристику, не судимий, і протягом тривалого часу фактично здійснював догляд за братом.

Призначення органу опіки та піклування відповідальним за догляд ОСОБА_1 суперечить інтересам недієздатної особи, оскільки фактичний догляд з боку родича більш ефективний і гуманний.

Зважаючи на вищевикладене вважають, що суд першої інстанції необгунтовано відмовив у задоволені заяви в частині призначення заявника опікуном недієздатної фізичної особи, та безпідставно тимчасово поклав обов`язки опікуна над недієздатним на орган опіки та піклування, до вирішення питання про призначення опікуна в порядку, визначеному законодавством, оскільки це питання мало бути вирішеним під час розгляду цієї справи.

25 листопада 2025 року ОСОБА_2 , також подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким вимоги викладені у заяві задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд відмовляючи у призначенні заявника опікуном недієздатного не дослідив того, що мати останнього немає можливості опікуватися ОСОБА_1 , що стосується тітки, то остання не зобов`язана за законом здійснювати постійний сторонній догляд за ОСОБА_1 , оскільки являється чужою людиною.

Також не погоджується з твердженням суду про те, що органом опіки та піклування не досліджено можливості здійснення опіки над ОСОБА_1 , іншими родичами. З приводу цього зазначає, що подання органу опіки та піклування про призначення ОСОБА_2 опікуном над недієздатною особою є законним та обґрунтованим, відповідає обставинам справи і складений на основі повного, всебічного вивчення всіх обставин справи.

За вищевказаних обставин вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Юрчук С. В. та пояснення ОСОБА_2 , які просили апеляційні скарги задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає,що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , заявник ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та його батьками є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 (а.с. 7), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є його рідним братом (а.с. 10).

З витягів з реєстру територіальної громади (а.с. 6, 9) вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають разом за однією адресою в АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою МСЕК серія 218 АБ № 005721, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства І групи та потребує стороннього догляду (а.с. 11).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 275/2025 від 05.08.2025 року ОСОБА_1 страждає стійким хронічним психічним розладом важкою розумовою відсталістю, згідно МКХ-10 F72, внаслідок якого не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 81-84).

Відповідно до довідок КНП «Верховинська багатопрофільна лікарня» Верховинської селищної ради від 18.07.2024 року, ОСОБА_2 на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває (а.с. 23-24).

Згідно з висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Білоберізької сільської ради від 29.09.2025 року № 157/2025, орган опіки розглянувши заяву ОСОБА_2 з метою захисту особистих майнових та немайнових прав ОСОБА_1 , який за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки, а також для опіки та створення йому необхідних побутових умов, здійснення за ним належного догляду, забезпечення йому лікування, вважає за можливе призначення його опікуном над його братом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , особою з інвалідністю І групи з дитинства, у разі визнання його в судовому порядку недієздатним (а.с. 110-111).

З висновку органу опіки та піклування, вбачається, що згідно акту обстеження умов проживання від 04.09.2025 року № 522 встановлено, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований разом з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , в будинку який обладнаний всією необхідною технікою, меблями, санвузлом, тобто створені всі комфортні умови для проживання особи з інвалідністю.

В той же час, з подання органу опіки та піклування вбачається, що згідно проведеного обстеження умов проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було встановлено, що він проживає в будинку тітки разом з братом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , який здійснює за ним постійний догляд.

Також, з акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання Білоберізької сільської ради від 02 липня 2024 року (а.с. 16-17) вбачається, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 крім ОСОБА_2 зареєстровані тітка ОСОБА_5 , брат ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні заяви в частині призначення заявника ОСОБА_2 опікуном над недієздатним ОСОБА_1 суд виходив з того, що долучений до справи висновок органу опіки та піклування щодо можливості призначення виключно заявника опікуном, не містить належних обґрунтувань в частині неможливості іншими особами бути опікунами та здійснювати догляд за ОСОБА_1 органом опіки та піклування взагалі не з`ясовувалось питання щодо можливості здійснення опіки над ОСОБА_1 його матір`ю та тіткою. Відсутні докази проведення їх опитування, з`ясування їх думки щодо здійснення опіки, як ними самими так і заявником.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За частиною першою статті 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (абзац третій, четвертий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).

Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

В постанові Верховного Суду від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20 викладена правова позиція, згідно якої при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року №34/166/131/88.

Згідно п. 3.1 Правил опіки та піклування для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб. Опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину.

Виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог Цивільного процесуального кодексу України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2022 року у справі № 712/10043/20).

Врахувавши наявний у матеріалах справи висновок судово-психіатричної експертизи № 275/2025 від 05 серпня 2025 року про те, що ОСОБА_1 страждає стійким хронічним психічним розладом, важкою розумовою відсталістю, згідно МКХ-10 F 72, внаслідок якого не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстави для визнання його недієздатним.

Щодо можливості призначення ОСОБА_2 опікуном недієздатного ОСОБА_1 , варто виходити з наступного.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи документами, що ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_1 , а отже перебуває з ним у родинних відносинах.

Заявником долучено до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування про доцільність призначення його опікуном над ОСОБА_1 .

Однак, як вірно зазначив суд, висновок від 29 вересня 2025 року не містить належної мотивації, а також будь-яких обґрунтувань, з посиланням на наявні докази щодо можливості заявника бути опікуном та визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення, а містить лише посилання на можливість та доцільність заявника бути опікуном.

Тобто, об`єктивних підстав призначення недієздатному ОСОБА_1 опікуна в особі заявника у зазначеному висновку не міститься.

Разом з тим, висновок не містить інформації про наявність інших членів сім`ї або інших осіб, які перебувають з недієздатним у родинних стосунках і не мотивовано чому вони не мають можливості здійснювати опіку над ОСОБА_1 .

Крім того, аналіз вищенаведених правил дає підстави для висновку, що рішення виконавчого комітету як органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано призначити опікунами, таке рішення не порушує прав та обов`язків як опікунів, так і підопічного. Правові наслідки для опікунів, підопічного виникають виключно в результаті постановлення рішення судом, в процесі чого саме і відбувається оцінка усіх доказів у сукупності, зокрема й рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, який розглядає справу і вирішує правове питання призначення опікуна недієздатній особі.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18) (провадження № 11-606апп18), предметом судового розгляду у якій були оцінка правомірності висновку та рішення органу опіки та піклування про позбавлення особи батьківських прав.

Як у справі, що переглядається, так і у згаданій справі, розглянутій Великою Палатою Верховного Суду, оскаржувані рішення органу опіки та піклування відповідно до приписів чинного законодавства України не є остаточними рішеннями, такі рішення підлягали оцінці судом під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, а так само й про призначення опікуна.

Колегія погоджується із висновком суду, що висновок органу опіки та піклування щодо призначення заявника опікуном недієздатного ОСОБА_1 виданий без повного з`ясування обставин справи, оскільки не було врахованого наявність інших родичів недієздатного, які б могли здійснювати опіку над ним. Також у висновку відсутнє відповідне обґрунтування доцільності призначення опікуном саме заявника, за наявності у ОСОБА_1 матері та тітки, у будинку якої останній проживає.

Апеляційний суд зауважує, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, проте без доведення передбачених законом умов воно не може бути підставою для призначення опікуна у судовому порядку. Водночас, наданий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності призначення опікуна не відповідає вимогам ст. 300 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фізична особа може бути призначена опікуном лише за її згодою (ч. 3 ст. 63 ЦК України), як правильно зазначив апелянт ОСОБА_2 у скарзі. Проте сама по собі вказана обставина не може бути безумовною підставою для призначення опікуном особи, яка, на думку суду, не відповідає вимогам ст. 67 ЦК України.

З тих самих підстав апеляційний суд відхиляє й довід скарги ОСОБА_2 про те, що тітка ОСОБА_1 у будинку якої вони проживають, не зобов`язана за законом здійснювати постійний сторонній догляд за ОСОБА_1 .

Не заслуговує на увагу й довід ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не дослідив того, що мати ОСОБА_1 немає можливості опікуватися останнім, оскільки як було зазначено самим заявником у суді першої інстанції він разом із матір`ю недієздатного спільно здійснюють догляд за ОСОБА_1 .Докази, що долучені апелянтом до апеляційної скарги про захворювання ОСОБА_6 , а також довідка № 1871 директора КПН про неможливість матері здійснювати догляд за недієздатним сином за станом здоров`я, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі не свідчать про інвалідність останньої, а лише підтверджують періодичність захворювань ОСОБА_6 , що не є підставою для висновку про неможливість здійснення нею функцій опікуна по відношенню до хворого сина.

Тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви в цій частині є правильним.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, що заявник є військовозобов`язаним, а в умовах воєнного стану орган опіки мав би належним чином з`ясувати питання доцільності призначення саме його опікуном, враховуючи закріплений у Конституції України обов`язок захисту Вітчизни. Проте відповідного аналізу цього питання орган опіки не здійснив.

Станом на сьогоднішній день саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи із заявою про призначення його опікуном недієздатної особи, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань в цьому напрямку, та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи опікуном.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність призначення ОСОБА_2 опікуном без доведення зазначених вище умов не може бути підставою для призначення його опікуном у судовому порядку.

Крім того, до встановлення опіки і призначення опікуна над недієздатним ОСОБА_1 , виконавчий комітет Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, відповідно до статті 67 ЦК України, зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням; зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного, а тому доводи представника ОСОБА_1 , адвоката Юрчук С. В.про те, що призначення органу опіки та піклування відповідальним за догляд ОСОБА_1 до призначення опікуна суперечитиме інтересам недієздатної особи є неспроможним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 в частині призначення заявника опікуном ОСОБА_1 , а також покладення обов`язків зі здійснення опіки над недієздатним ОСОБА_1 на виконавчий комітет Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області до призначення йому опікуна.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні заяви про призначення опікуна відповідають вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування за доводами апеляційних скарг відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Юрчук Світлана Василівна, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта