Справа № 462/433/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року Залізничний районний суд м. Львова

у складі:

судді Ліуша А.І.

секретаря Поляниці А.М.

заявника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ :

заявник звернувся досуду з заявою про видачу обмежувального припису. Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , є його сином та вони проживають в одній квартирі. В той же час, заявник постійно потерпає від насильства зі сторони сина вже протягом кількох років. Така поведінка ОСОБА_2 , негативно впливає на його здоров`я та працездатність. Після щоденних скандалів, сварок, образ та погроз з боку сина, заявник не може навіть працювати по домогосподарству. Також, зазначив, що ОСОБА_2 , не контролює свої дії та зловживає спиртними напоями. Так, він неодноразово звертався до правоохоронних органів починаючи з 2025 року, однак, вказане не дало жодного результату. Відтак, просить суд видати обмежувальний припис відносно кривдника.

26 січня 2026 року, заявник в судовому засіданні повідомив, що заяву про видачу обмежувального припису не підтримує. Вказав, що таку заяву він до суду не подавав. Дійсно, в них з сином були певні конфлікти, однак, у видачі обмежувального припису відсутня потреба.

ОСОБА_2 , в судовому засіданні підтримав думку заявника.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність відмови в задоволенні заяви, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_2 , значаться ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 .

В матеріалах справи також міститься протоколи про адміністративні правопорушення від 22 липня 2025 року відносно ОСОБА_2 , термінові заборонні приписи відносно ОСОБА_2 . Даних про притягнення ОСОБА_2 , до адміністративної відповідальності за вказаними протоколами матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Положеннями ст. 26 Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб та ін.

Частинами 3-4 цієї ж статті передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених в КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Таким чином, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до переконання, що заявником не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт вчинення відносно нього домашнього насильства у розумінні вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

При прийнятті вказаного рішення, суд враховує наявність в матеріалах справи протоколів про адміністративні правопорушення та термінових заборонних приписів, складених відносно ОСОБА_2 , однак самі по собі такі документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами факту вчинення домашнього насильства у контексті вирішення питання про видачу обмежувального припису. Протокол про адміністративне правопорушення за своєю правовою природою є лише процесуальним документом фіксації обставин, викладених посадовою особою. Аналогічно, терміновий заборонний припис є превентивним тимчасовим заходом реагування, який застосовується уповноваженими органами з метою негайного припинення можливих ризиків та запобігання ймовірній шкоді, однак ні протокол про вчинення адміністративного правопорушення, ні тимчасовий заборонний припис не підтверджує наявність складу адміністративного правопорушення, за відсутності рішення суду, що набрало законної сили.

Так, за відсутності відомостей про притягнення ОСОБА_2 ,, до адміністративної відповідальності за результатами розгляду зазначених протоколів, такі документи не мають преюдиційного значення та не можуть слугувати самостійною та достатньою підставою для висновку суду про наявність між особами домашнього насильства. Використання виключно протоколів та термінових заборонних приписів без підтвердження їх наслідків у виді встановлення вини особи у передбаченому законом порядку суперечить вимогам допустимості та належності доказів, а також загальним засадам справедливого судового розгляду.

Крім того, суд звертає увагу на не лише відсутність об`єктивних доказів на підтвердження заявлених обставин /звернень до правоохоронних органів, медичних документів, показань свідків, інших належних доказів/, а й позицію самого заявника, висловлену ним в судовому засіданні, відповідно до якої він фактично не підтримує подану заяву про видачу обмежувального припису, та зазначив, що такої заяви до суду не подавав та не вбачає необхідності у застосуванні до сина будь-яких обмежувальних заходів.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням відсутності доказів на підтвердження наявності домашнього насильства, та фактичної відмови заявника від поданої заяви, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заяви за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 5, 9, 12, 19, 20, 81, 82, 141, 258, 259, 264, 265, 350-1-350-6, 353, 354 ЦПК України, Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", суд,-

УХВАЛИВ:

в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: А.І. Ліуш