Провадження №22-ц/812/446/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №489/6423/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Інгульський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 27 листопада 2025 року, повне судове рішення складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 24 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №8116363, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений п. 10 кредитного договору, адреса, реквізити та підпис сторін. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», які розміщені на сайті creditplus.ua. Приймаючи умови кредитного договору, відповідач підтвердив, що він повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися цих правил. 06 червня 2025 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №06062025, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні права вимоги ТОВ «Авентус Україна», зокрема за кредитним договором № 8116363 від 24 липня 2024 р., боржником якого є ОСОБА_1 . Відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, кредитну заборгованість не погашав, в зв`язку із чим виникла заборгованість у розмірі 52800 грн, з яких: 16000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 28800 грн. - сума заборгованості за відсотками; 8000 грн - сума заборгованості за пенею, штрафами.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за вищевказаними кредитними договорами у загальному розмірі 52800 грн та понесені судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вказує, що позивачем обґрунтованість вимог не доведена, зокрема відсутні докази укладання ним кредитного договору та отримання за ним коштів. Зазначає, що позивач не надав доказів, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася в порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вона підписувалася електронним цифровим підписом уповноваженою особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Розрахунки суми боргу, які містяться у позові, не є зведеними документами, не були погоджені з відповідачем і не підтвердженні первинними обліковими бухгалтерськими документами, а отже, позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за вказаними договорами кредиту у розмірі, зазначеному у розрахунках. Щодо набуття позивачем прав вимоги, відповідач вказував, що у долучених документах жодним чином не зазначається про відступлення права вимоги за договором №8116363 від 24 липня 2024 року, як і не згадуються ПІБ особи відповідача. Наданий витяг з реєстру боржників до договору факторингу створено позивачем самостійно та не містить підписи сторін, що його уклали, а отже, є неналежним доказом. Законом України від 22 листопада 2023 р. №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набрав чинності 24 грудня 2023 р., а договір позики, нібито, було укладено 25 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, то проценти у відповідності до чинного законодавства повинні бути нараховані у розмірі, що не перевищує 1% в день. Позивач не привів умови договору позики до відповідності Закону України «Про споживче кредитування» в частині нарахування процентів та нараховував їх за денною процентною ставкою більше 1% в день, що суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства. Штрафні санкції не підлягають стягненню, оскільки на даний час діє воєнний стан.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2025 р. позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», заборгованість за кредитним договором №8116363 від 24 липня 2024 р. у розмірі 44800 грн, з яких: 16000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 28800 грн - сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» судовий збір у розмірі 2573 грн 80 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суд умотивував тим, що оскільки позивач довів достатніми та належними доказами факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, а також наявність та розмір заборгованості через невиконання кредитних зобов`язань, а доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту (позики) відповідач не надав та не подав доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості чи контррозрахунку суми заборгованості, є підстави для стягнення заборгованості. Натомість суд частково задовольнив позов, відмовивши у стягненні нарахованої позивачем пені в сумі 8000 грн., посилавшись на те, що нарахування пені в період дії воєнного стану суперечить положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у справі відсутні належні та достатні докази укладання відповідачем договору про споживчий кредит 24 липня 2024 року №8116363 та отримання ним коштів на виконання цього договору, оскільки відсутні оферта на укладення кредитного договору; акцепт оферти на укладення кредитного договору; інформація щодо проходження ідентифікації. Відповідач вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок доведення обставин не укладання договору в електронному виді та не отримання коштів на відповідача, оскільки саме позивач мав надати суду відповідні докази як особа, в розпорядження якої мають перебувати такі докази.

Зокрема, ОСОБА_1 звертає увагу, що документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є: платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога, меморіальний ордер. Отже, лист від ТОВ «Пейтек» не підпадає під перелік розрахункових документів, передбачений чинним законодавством, та не містять інформації щодо відповідача (його ПІБ та ІПН), а також не містять підстав перерахування коштів на підставі кредитного договору. До того ж матеріали справи не містять доказів, що підтверджують приналежність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме відповідачеві, як і доказів належності останньому номера телефону, на який був направлений цифровий ідентифікатор. Позивач також не надав до позовної заяви доказів існування правовідносин між первісним кредитором та платіжною системою, на яку посилається районний суд, яке здійснило переказ коштів на рахунок, та доказів щодо перерахування коштів від первісного кредитору на рахунки платіжною. Заперечує ОСОБА_3 підтвердження позивачем переходу до нього прав вимоги за кредитним договором, оскільки копії договорів факторингу не містять будь-якої інформації, що могла б свідчити про відступлення права вимоги саме до нього, як то ПІБ, номер кредитного договору та інші дані. Окремо відповідач зазначає, що відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Вказана норма була введена в дію на підставі Закон України від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, тому спірний кредитний договір, який було укладено від 24 липня 2024 року, тобто після набрання чинності змін до законодавства щодо обмеження відсотків. Отже вважає, що нарахування відсотків є необґрунтованими та таким, що протирічать чинному законодавству.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 24 липня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») та ОСОБА_1 уклали договір № 8116363 про надання споживчого кредиту (далі - Договір), який позичальник підписав електронним підписом, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) - С1648, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений у пункті 10 кредитного договору (а.с. 6-15).

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 кредитного договору кошти кредиту надаються ТОВ «Авентус Україна» у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача за реквізитами платіжної картки НОМЕР_1 .

За умовами цього договору ОСОБА_1 отримав від ТОВ «ФК «Авентус Україна» позику в сумі 16000 грн. шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позичальника, процентна ставка визначена як: стандартна - 1,5 % в день (застосовується у межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.4 цього договору), знижена процентна ставка - 1,425% в день застосовується у разі якщо споживач до 23 серпня 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти, не менше суми першого платежу, визначеного графіком платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, отримує як учасник програми лояльності знижку на стандартну процентну ставку; строк кредиту відповідно до пункту 1.4 Договору - 360 днів.

Згідно листа директора ТОВ «ПЕЙТЕК» О. Макарчука за вихідним № 20250609-1.1 від 06 вересня 2025 року ТОВ «ПЕЙТЕК» є фінансовою установою, що має право на надання платіжних послуг та уклало з ТОВ «ФК «Авентус Україна» договір про організацію переказу грошових коштів № 190122-1 надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, на виконання якого 24 липня 2024 року було успішно перераховано кошти на користь фізичної особи в сумі 16000 грн. на карту (маска карти) НОМЕР_2 (а.с. 20).

06 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) та ТОВ «Авентус Україна» (клієнт) було укладено договір факторингу № 06062025, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 8116363 та у відповідності до умов якого, ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах боржників. Перехід прав вимоги щодо заборгованості боржників відбувається в момент підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників (а.с. 21-23).

Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників від 06 червня 2025 року та витягу з реєстру боржників від 06 червня 2025 року до договору факторингу № 06062025 від 06 червня 2025 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8116363 в сумі 52800 грн, з яких:- 16000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; - 28800 грн. сума заборгованості за відсотками та 8000 грн. - сума заборгованості за пенею, штрафами (а.с. 24, 26).

Звертаючись з позовом, позивач як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеними ОСОБА_3 з ТОВ «Авентус Україна» договором про споживчий кредит, просив про стягнення з позичальника сум неповернутої заборгованості у загальному розмірі 52800 грн.

Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на недоведеність факту укладання кредитного договору та перерахування в його користування коштів.

Суд, вирішуючи спір, відхилив заперечення відповідача та вважав позовні вимоги доведеними частково, виключивши із розрахунку заборгованості нараховану суму неустойки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що укладений 24 липня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 договір № 8116363 про надання споживчого кредиту був вчинений в електронній формі - підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора.

Тому на цей договір поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно зі статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, встановивши, що 24 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 8116363 про надання споживчого кредиту, який позичальник підписав за допомогою одноразового паролю-ідентифікатору, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність достатніх та належних доказів у матеріалах справи щодо укладання Договору саме ОСОБА_1 .

Так, оскільки у справі наявний підписаний у передбачений законом спосіб текст Договору, який містить усі умови щодо отримання та повернення кредитних коштів, паспорт споживчого кредиту, який надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит та містить також умови кредитування (а.с. 17-19), відсутність у справі оферти кредитодавця та акцепту споживача не спростовує факт укладання Договору.

Щодо відсутності, на думку відповідача, доказів укладання саме ним Договору, зокрема, отримання разового ідентифікатору та проведення його ідентифікації (верифікації) кредитодавцем, суд першої інстанції правильно врахував, що Договір підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який містить набір цифрових та буквенних символів, в кожному з договорів зазначено електронну адресу позичальника: ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказано номера телефонів позичальника.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між первісними кредиторами та відповідачем не був би укладеним.

Отже, кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду справи, підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання ним цих договорів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та ряді інших, тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що просте заперечення відповідачем факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надав жодних доказів несанкціонованого доступу до його особистого кабінету, використання його персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність його вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.

Виконання ТОВ «Авентус Україна» умов Договору та перерахування коштів на зазначений у ньому позичальником картковий рахунок підтверджений листом директора ТОВ «ПЕЙТЕК» (а.с. 20).

Апеляційний суд вважає не застосовною у цій справі правову позицію Верховного Суду, на яку посилається відповідач і яка викладена у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21, оскільки у наведеній справі розглядались позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а судами були встановлені невідповідності в особистих даних про особу позичальника, зазначену в кредитних договорах, укладених в електронній формі, тоді як предмет позову справі, яка переглядається, та фактичні обставини інші. Зокрема відповідач не вказує і таке не встановлено судом, що у указані Договорі відомості про особу позичальника, адресу його електронної пошти та номер мобільного телефону, номер банківської картки не відповідають особистим

Щодо переходу до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав кредитору за кредитними договорами та договором позики, про стягнення заборгованості за якими заявлений позов.

Так, правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункти 1 і 4 частини другої вказаної статті).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)).

Тобто одним з видом правонаступництва (переходу прав юридичної особи) є сингулярне правонаступництво, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Крім випадків, коли заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України), кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним його прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України) чи правонаступництва (пункт 2 вказаної частини), яке за змістом тієї ж частини є універсальним). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Тобто, правонаступництво прав чи обов`язків юридичної особи (кредитора або боржника) можливе і без правонаступництва юридичної особи у випадках заміни сторони у зобов`язанні.

У такому разі новий кредитор має підтвердити наявність підстав для переходу до нього від первісного кредитора певного обсягу прав, надавши відповідні докази.

Так, у цій справі позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» як новий кредитор на підтвердження переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 за Договором надало договір факторингу від 06 червня 2025 року, укладений із ТОВ «Авентус Україна», у відповідності до умов якого позивач набув право грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованості з боржників, які виникли на підстав кредитних договорів, які вказаних у Реєстрі боржників, зокрема і ОСОБА_1 (а.с. 21-26).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, реєстрів боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за.

Аргумент апеляційної скарги про недоведеність цього факту є хибним, оскільки суперечить наявним у справі доказам.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття права вимоги до відповідача за кредитним договором позивач надав копію відповідних документів - договору факторингу, а також акт приймання-передачі реєстру боржників від 06 червня 2025 року та витяг з реєстру боржників, а також платіжну інструкцію № 31 від 10 червня 2о25 року про сплату на користь клієнта 2309037,30 грн. (а.с.21-26).

Наведені докази є належними та достатніми для підтвердження набуття позивачем у справі прав вимоги до ОСОБА_1 за договором кредиту від 24 липня 2024 року, а тому заперечення відповідачем цих обставин відхиляється апеляційним судом. Зокрема, долучені до позовної заяви витяг з реєстру боржників є допустимим та належними з огляду на положенням частини 2 статті 95 ЦПК України, згідно яких письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оскільки для вирішення справи, яка переглядається, значення мають лише відомості щодо одного боржника - відповідача ОСОБА_1 , позивач відповідно до вказаної норми процесуального закону подав до суду засвідчений витяг реєстру боржників.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність у поданих документах його ОСОБА_4 , номеру Договору та інших ідентифікуючих відомостей, які дозволяють підтвердити набуття позивачем прав вимоги до нього, спростовуються змістом долучених позивачем доказів, які містять такі відомості.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 отриману суму кредиту та інші платежі, передбачені Договором первісному, а в подальшому - новому кредиторові - позивачу, не повернув.

Суд, вирішуючи спір, вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з чим погоджується апеляційний суд.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Суд першої інстанції на підставі наданих сторонами та оцінених у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку доказів правильно встановив фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання ОСОБА_1 . Договору, у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача, до якого за договорами відступлення права вимоги перейшли права кредиторів за договорами.

Щодо розрахунку позивачем заборгованості та стягнення нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Твердження відповідача про те, що розрахунки суми боргу, які містяться в позовній заяві, не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтвердженні первинними обліковими бухгалтерськими документами, а отже, позивач не довів наявність заборгованості за спірним кредитним договором у розмірі, зазначеному у розрахунках, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив.

Так, Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а первісний кредитора та позивач не є банківськими установами України, отже на нього дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються.

Відповідач не скористався своїм правом подати суду власний розрахунок заборгованості, а також докази на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що кредитні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, вказаний у Договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить.

За такого суд першої інстанції правильно погодився із розрахунком заборгованості за кредитними договорами позивача.

Щодо доводів відповідача про необхідність дотримання вимог частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 року.

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-IX від 22 листопада 2023 набрав чинності 24 грудня 2023 року.

Відповідно до частини 5 статті 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Відповідач уклав Договір 24 липня 2024 року, після набрання чинності наведених вище змін закону щодо граничних розмірів денної процентної ставки.

Згідно умов Договору (пункт 1.7) денна процентна ставка, розрахована за формулою, наведеною у частині 4 статті 8 Закону «Про споживче кредитування», становить 1,49%, що відповідає вимогам частини 5 статті 8 цього ж Закону.

Тобто умови Договору не суперечать наведеним вимогам закону, тому розрахований позивачем за умовами договору розмір процентів за користування кредитом - 28800 грн. суд першої інстанції вважав обґрунтованим, а у колегії суддів відсутні підстави для протилежного висновку..

Також суд першої інстанції відмовив у стягненні заборгованості за пенею у розмірі 8000,00 грн за Договором з урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Доводів щодо помилковості в цій частині висновку суду першої інстанції в апеляційній скарзі не викладено.

З урахуванням викладеного оскаржуване рішення суду ухвалено судом першої інстанції з дотримання положень матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального закону, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції апеляційним судом залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які з урахуванням задоволення позову покладаються у цій справі на відповідача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 27 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Т.М. Базовкіна

Судді: І.В. Лівінський

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повна постанова складена 27 січня 2026 року