Справа № 456/4794/25
Провадження № 2/456/211/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Дверій Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь завдану майнову шкоду, яка не покривається страховою виплатою, в сумі 51549,25 грн, поклавши судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликалася на те, що 03 червня 2025 року близько 17 години на перехресті вулиць Богдана Хмельницького та Дубравського у м. Стрию Львівської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , рухаючись у напрямку м. Львова, виконуючи поворот ліворуч з вул. Б.Хмельницького на вул. Дубравського, не надав перевагу в русі автомобілю «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , яка рухалась по вул. Б.Хмельницького зі сторони вул. Львівської у напрямку Майдану Ринок назустріч автомобілю «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_3 , внаслідок чого сталось зіткнення вищезазначених транспортних засобів. Під час даної ДТП автомобіль «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , отримав технічні ушкодження, чим позивачці як власниці автомобіля було завдано майнової шкоди. Так як вище зазначена дорожньо-транспортна пригода відбулась за участю лише забезпечених транспортних засобів (обидва транспортні засоби на момент ДТП мали діючі поліси), були відсутні травмовані люди, водій автомобіля «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_3 , ОСОБА_3 був згідний з обставинами скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто визнав свою вину у скоєній ДТП, а тому учасники вищезазначеної ДТП, скориставшись вимогами п. 33.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яке було скеровано до ТДВ «СК «ГАРДІАН», де була застрахована цивільно-правова-відповідальність перед третіми особами водія автомобіля «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 . На підставі даного повідомлення ТДВ «СК «ГАРДІАН» був скерований спеціаліст, який оглянув автомобіль «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , з метою визначення розміру шкоди завданої їй через пошкодження автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , та склав відповідний звіт про оцінку автомобіля «Renault Clio». Відповідно до звіту № 2490/25 від 31.07.2025 про оцінку автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , з ПДВ складає 88318,93 грн; вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , без ПДВ складає 36769,68 грн. Тобто, відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції станом на 29.12.2024 витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , з урахуванням зносу в сумі 36769 гривень 68 копійок мало виплатити ТДВ «СК «ГАРДІАН». А через недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України відповідач ОСОБА_3 повинен сплатити позивачці різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 51549 гривень 25 копійок (88318,93 - 36769,68). Позивачка звернулась до ТДВ «СК «ГАРДІАН» із заявою про виплату страхового відшкодування і отримала страхове відшкодування в сумі 36769,68 гривень. Відповідач ОСОБА_3 позивачці різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 51549 гривень 25 копійок до цього часу не сплатив, тому позивачка звернулась до суду із даною позовною заявою.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву.

Третя особа пояснень щодо позову або відзиву не подала.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 вересня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 39/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 16.10.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 40/.

Ухвалою суду від 03.12.2025 у зв`язку з неявкою сторін судове засідання відкладено на 14.01.2026 /а.с. 58/.

Стороною відповідача подано клопотання про залучення до участі у справі третьої особи - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» /а.с. 61-62/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.01.2026 залучено ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Розгляд справи відкладено на 28 січня 2026 року /а.с. 64/.

Розгляд справи по суті відбувся 12.02.2026 за участі представника позивачки адвоката Доарме В.С. та представника відповідача адвоката Мундяка М.М. По закінченні судових дебатів 17.02.2026 визначено як дату оголошення судового рішення.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, її інтереси представляв адвокат Доарме В.С., який у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвоката Мундяк М.М. у судовому засіданні позов заперечив, в задоволенні такого просив відмовити.

Представник третьої особи Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» в судові засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, причин нявки суду не повідомив.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та не заперечується сторонами що 03 червня 2025 року близько 17 години на перехресті вулиць Богдана Хмельницького та Дубравського у м. Стрию Львівської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , рухаючись у напрямку м. Львова, виконуючи поворот ліворуч з вул. Б.Хмельницького на вул. Дубравського, не надав перевагу в русі автомобілю «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , яка рухалась по вул. Богдана Хмельницького зі сторони вул. Львівської у напрямку Майдану Ринок назустріч автомобілю «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_3 , внаслідок чого сталось зіткнення вищезазначених транспортних засобів /а.с. 13/.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 позивачка ОСОБА_1 є власником автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 . Під час даної ДТП автомобіль «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , отримав технічні ушкодження, чим позивачці як власниці автомобіля було завдано майнової шкоди /а.с. 12/.

Цивільно-правова відповідальність перед третіми особами водія автомобіля «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_5 , на момент ДТП була застрахована 29.12.2024 в ТДВ «СК «ГАРДІАН» згідно з полісом № ЕР 227706762 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів /а.с. 15/.

Цивільно-правова відповідальність перед третіми особами водія автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована в АТ «СК «ІНГО» згідно з полісом №224080057 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів /а.с. 16/.

Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що так як вище зазначена дорожньо-транспортна пригода відбулась за участю лише забезпечених транспортних засобів (обидва транспортні засоби на момент ДТП мали діючі поліси), були відсутні травмовані люди, водій автомобіля «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_3 , ОСОБА_3 був згідний з обставинами скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто визнав свою вину у скоєній ДТП, а тому учасники вищезазначеної ДТП, скориставшись вимогами п. 33.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яке було скеровано до ТДВ «СК «ГАРДІАН», де була застрахована цивільно-правова відповідальність перед третіми особами водія автомобіля «Mercedes-Benz GLS 400», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 /а.с. 13/.

Згідно зі звітом № 2490/25 від 31.07.2025 про оцінку автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , з ПДВ складає 88318,93 грн; вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , без ПДВ складає 36769,68 гривень /а.с. 21-31/.

Позивачка звернулась до ТДВ «СК «ГАРДІАН» із заявою про виплату страхового відшкодування та отримала страхове відшкодування в сумі 36769,68 гривень /а.с. 20/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо права позивачки на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Так, спеціальною нормою до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до Закону України № 3720-IX від 21 травня 2024 року з 01.01.2025 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» був викладений у новій редакції.

Відповідно до п. 6 розділу 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720, який набрав чинності з 01.01.2025, договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами.

Як зазначалось вище, поліс № ЕР 227706762 укладено 29.12.2024, тобто до 01.01.2025, тому на правовідносини, які виникли через пошкодження 03 червня 2025 року автомобіля «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , розповсюджуються норми, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» станом на 29.12.2024.

Згідно з п. 12.1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції станом на 29.12.2024 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

У ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції станом на 29.12.2024 зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 147/66/17).

Водночас, у Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто, Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому, також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що позовні вимоги заявлені до винуватця ДТП у зв`язку з недостатністю страхового відшкодування.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки підставними в частині заявлених вимог до належного відповідача та в частині визначення розміру відшкодування з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦІК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-691 цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, від позиції якого Верховний Суд не відійшов.

Своєю постановою Верховний Суд в справі № 199/2531/16-, провадження № 61-16951св18 від 19 липня 2019 року підтвердив правильність висновку Верховного Суду України у постанові від 02 грудня 2015 року в справі № 6-691цс15, про що зазначено у тексті постанови, та додатково зазначив, що «Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року в справі № 910/5001/17 зазначено аналогічне: «Приписи статті 29 та пункту 32.7 статті 32 цього Закону передбачають, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом ТЗ, з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого під час дорожньо-транспортної пригоди ТЗ ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого Т3».

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції станом на 29.12.2024 витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу «Renault Clio», р.н. НОМЕР_2 , з урахуванням зносу в сумі 36769 гривень 68 копійок виплатило ТДВ «СК «ГАРДІАН».

Через недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України відповідач ОСОБА_3 повинен сплатити позивачці різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 51549 гривень 25 копійок (88318,93 - 36769,68), проте цього не зробив.

А тому, на думку суду, вимога про стягнення з ОСОБА_2 51549,25 гривень матеріальної шкоди є підставною.

Доводи сторони відповідача щодо неналежності як доказу звіту про оцінку автомобіля від 31.07.2025 суд вважає безпідставними, оскільки такі спростовуються вищенаведеними нормами права та обставинами справи. Покликання сторони відповідача на позицію Верховного Суду щодо неналежності висновку експерта та неможливість його врахування при ухваленні рішення суд вважає нерелевантними до даних правовідносин. Більше того, в даному випадку мова йде не про висновок експерта, а звіт про оцінку автомобіля, який стороною відповідача не оскаржений. Крім цього, суд звертає увагу, що відповідач, будучи наділеним процесуальним правом подачі доказів, таких на спростування звіту про оцінку автомобіля від 31.07.2025 не подав. Судом представнику відповідача в судовому засіданні було роз`яснено право заявити клопотання про призначення товарознавчої експертизи, проте останнім таке не реалізовано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення повністю з урахуванням встановлених судом обставин.

Щодо судових витрат.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, понесені позивачкою документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Разом з тим, частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд звертає увагу, що до матеріалів справи надано докази, які підтверджують надання позивачці правової допомоги адвокатом Доарме В.С. та її розмір /а.с. 32-38/.

Таким чином, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, дійшов переконання, що заявлені позивачкою до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачці, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), та вважає, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( АДРЕСА_2 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Стрийським МРВ УМВС України у Львівській області 07.08.2001; РНОКПП НОМЕР_7 ) майнову шкоду, яка не покривається страховою виплатою, в розмірі 51549,25 грн (п`ятдесят одну тисячу пятсот сорок девять грн 25 коп.), 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн 20 коп.) судового збору та 6000,00 грн (шість тисяч грн 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17.02.2026.

Суддя Л.В.Гула