ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Харків

справа № 613/307/24

провадження № 22-ц/818/632/26

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року, постановлене під головуванням судді Сеник О.С.,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, у якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує право на повагу до честі та гідності, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 вигнала свого батька та бабу на вулицю; стягнути моральну шкоду в розмірі 150000 грн.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Оціночні негативні судження ОСОБА_2 щодо власного бачення стосунків між ОСОБА_1 та її батьком ОСОБА_3 були сприйняті судом виключно як власна позиція відповідачки ОСОБА_2 та її власні оціночні судження, і не вплинули на суть рішення суду у справах № 639/4006/21 та № 639/348/17.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що під час розгляду справи про визнання недійсним заповіту у справі №639/348/17 та у справі №639/4006/21 про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту, визнання права на спадщину відповідач поширив інформацію, яку позивач вважає неправдивою та просить її спростувати. Зокрема:

Позивачкою надано копію заперечень ОСОБА_2 по справі № 639/348/17, в яких зазначено : «Окрім того, своїми діями позивачка, а саме постійними докорами, сварками, скандалами, приниження гідності померлого та тим, що вигнала його з власної домівки на вулицю зрекла померлого на долю безхатька. Померлий не зміг простити рідній доньці таку зраду, та самостійно вирішив залишити у спадок відповідачці усе своє майно.».

«Відповідач вважає, що спадкодавець, знаходився у безпорадному стані через похилий вік та те що він стараннями доньки залишився на вулиці без домівки. Саме відповідачка піклувалася до смерті за спадкодавцем, за її кошти спадкодавець був захоронений».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14.12.2020 по справі № 639/348/17 відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Харківська державна нотаріальна контора, Кленівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту.

Вказане рішення набрало законної сили як таке, що залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23.02.2021.

Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14.12.2020 та постанова Харківського апеляційного суду від 23.02.2021 по справі № 639/348/17 залишені без змін.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.07.2023 по справі № 639/4006/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Харківська державна нотаріальна контора, Кленівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту, визнання права на спадщину.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06.12.2023 зазначене рішення залишене без змін та набрало законної сили.

Постановою Верховного Суду від 25.09.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.07.2023 та постанова Харківського апеляційного суду від 06.12.2023 по справі № 639/4006/21 залишені без змін.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що під час судового спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по справі № 639/348/17 відповідачка у своїх власноручно підписаних письмових поясненнях від 08.09.2017 та під час судових засідань по справі 639/4006/21 у суді першої та апеляційної інстанції неодноразово наводила наклеп, наговорювала та зазначала неправдиву інформацію про ОСОБА_1 , що також зазначено в рішенні Богодухівського районного суду Харківської області від 03.07.2023 по справі № 639/4006/21 та в постанові Харківського апеляційного суду від 06.03.2023. Вказує, що під час судового спору у справі № 639/348/17 відповідачка зазначила : «Окрім того, своїми діями позивачка, а саме постійними докорами, сварками, скандалами, приниження гідності померлого та тим, що вигнала його з власної домівки на вулицю, зрекла померлого на долю безхатька. Померлій не зміг простити рідній доньці таку зраду та самостійно вирішив залишити у спадок відповідачці ( ОСОБА_2 ) усе своє майно». В рамках розгляду справи № 639/4006/21 відповідачкою зазначено, що «За декілька років до його смерті стало відомо, що рідна дочка позивач у справі, вигнала батька з дому, тому ОСОБА_2 забрала його до себе у с. Володарівка, доглядала за ним, лікувала, за власні кошти поховала. Аналогічна ситуація була з матір`ю ОСОБА_4 , яку відповідач також доглядала до смерті». Вказані відповідачкою твердження не мають нічого спільного з дійсністю та є суцільною неправдою, яку наговорювала ОСОБА_2 для того, щоб принизити честь та гідність ОСОБА_1 та виставити її з негативного боку перед судом. Наразі інформація зазначена в судових рішеннях є доступною на сайті Судової влади. Хоча рішення і знеособлені, однак можна з легкістю перевірити імена сторін через інструмент «Список судових справ, призначених до розгляду» за номером справи. На думку позивачки, оспорювана інформація, сформульована ОСОБА_2 , способом категоричного та стверджувального висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), не є оціночним судженням, що вказує на суб`єктивну думку відповідачки. Таким чином відповідачка без жодних доказів вказувала неправду, інформацію яка є недостовірною, а тому такою, що принижує честь та гідність позивачки. При цьому вказані наклепи зроблені як перед державними органами (судами), так і при невизначеному колу осіб через сайт Судової влади. Враховуючи рівень принижувальної інформації, яка стосувалась позивачки та її близьких родичів, та рівень розповсюдження цієї інформації і тривалість її розповсюдження (з 2017 року по теперішній час), позивачка визначає розмір спричиненої моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню у сумі 150000 грн.

Відповідно до положень ст. 3 та 28 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Також ст. 34 Конституції України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Також статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) відповідача, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіянням шкоди.

Як убачається з матеріалів справи, та не спростовується відповідачкою, нею дійсно подавались відповідні письмові пояснення у інших судових справах за участю тих самих сторін. Проте вказані пояснення не містять негативних фактів, фактичних тверджень, а висловлюють лише емоційні оціночні судження, які мали суб`єктивне підґрунтя та ґрунтувалися на особистому трактуванні інформації.

Такі пояснення не можна вважати поширенням недостовірної інформації, що принижує честь та гідність позивача, тому зазначені оціночні судження не підлягають спростуванню.

У зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову про захист честі і гідності позивачки підстав для відшкодування моральної шкоди не вбачається, оскільки такі вимоги є похідними.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, у силу положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Матеріали справи свідчать про те, між сторонами виник спір про визнання недійсним заповіту у справі №639/348/17 та у справі №639/4006/21 про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту, визнання права на спадщину. Під час розгляду яких відповідач зазначив своє оціночне судження, думку та переконання щодо певних обставин справи, які позивач вважає наклепом, наговорюванням та зазначенням про позивача неправдивої інформації.

Разом з тим вираження суб`єктивної думки відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, оскільки це особиста думка на яку має право кожна людина.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 17 липня 2025 року у залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина