КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 754/7598/25

номер провадження №22-ц/824/2019/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянуву порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року /суддя Гринчак О.І./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 134 108,24 грн та судових витрат, зокрема витрат на проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження № 257/24 від 21 квітня 2025 року з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 134 108,24 грн та судові витрати у сумі 7 500,00 грн; на користь держави - судовий збір у розмірі 1 341,08 грн. /а.с. [сторінки]/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що не встановлено правову природу відносин між сторонами щодо володіння транспортним засобом та фактичну підставу його передачі; суд помилково ототожнив фізичне керування автомобілем з юридичним володінням джерелом підвищеної небезпеки; не досліджено наявність договору чи інших правових підстав для володіння авто; не застосовано принцип відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки; не призначено судової експертизи, а покладено в основу приватний експертний висновок, допустимість та достовірність якого не перевірені; суд відмовив у відкладенні розгляду за наявності поважних причин неявки, позбавивши апелянта можливості реалізувати процесуальні права, що порушує принципи змагальності та доступу до правосуддя; розрахунок шкоди як різниці вартості до/після ДТП не є реальними збитками, оскільки позивач не понесла фактичних витрат на ремонт чи відчуження авто.

ОСОБА_2 про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформована належним чином, з відзивом на апеляційну скаргу до суду звернулась, у якому заперечувала проти її задоволення, посилаючись на те, що вина ОСОБА_1 у скоєнні ДТП встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення; розмір шкоди визначено приватним експертним висновком, який є належним доказом; апелянт належним чином повідомлявся про огляд ТЗ та судові засідання, але не з`явився та не підключився до ВКС; відсутність письмового договору не звільняє від відповідальності за ст. 1166 ЦК України; витрати на експертизу та шкода є реальними та документально підтвердженими.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , порушив п. 13.1 ПДР України (не дотримався безпечної дистанції), внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Субару», д.н.з. НОМЕР_2 . Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП автомобіль позивачки зазнав механічних пошкоджень. Вартість відновлювального ремонту згідно з експертним висновком № 257/24 від 21.04.2025 становить 296 321,30 грн, ринкова вартість автомобіля до ДТП - 205 177,35 грн, після ДТП - 67 069,11 грн. Різниця вартості (матеріальна шкода) - 138 108,24 грн, з яких ОСОБА_1 добровільно відшкодував 4 000 грн. Загальна сума до стягнення - 134 108,24 грн. Крім того, позивачка понесла витрати на експертизу у розмірі 7 500 грн.

Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 22 ЦК України про те, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є втрати у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права; ст. 1166 ЦК України про те, що майнова шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; ст. 1192 ЦК України про те, що розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або витрат на відновлення; ст. 1187 ЦК України про те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом на відповідній правовій підставі; ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки вина ОСОБА_1 у скоєнні ДТП встановлена постановою суду; розмір шкоди визначено як різниця вартості автомобіля до та після ДТП відповідно до експертного висновку, який є належним доказом; апелянт добровільно частково відшкодував шкоду; витрати на експертизу є судовими витратами і також підлягають відшкодуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не з`ясував правову природу відносин між сторонами щодо володіння транспортним засобом та помилково застосував ст. 1187 ЦК України, є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а ч. 2 цієї статті передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. У цій справі вина апелянта в скоєнні ДТП встановлена постановою Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року у справі №753/20899/24, яка набрала законної сили та є преюдиціальною відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Ст. 1187 ЦК України застосовується до шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, і покладає відповідальність на володільця на відповідній правовій підставі (право власності, договір тощо). Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, апелянт, керуючи автомобілем, фактично володів ним у момент ДТП, що підтверджується його власними поясненнями в розписці. Фактичне керування транспортним засобом тягне деліктну відповідальність за ст. 1166 ЦК України перед власником, незалежно від формальної відсутності договору, якщо вина доведена.

Щодо доводів апелянта про те, що суд поклався виключно на приватний експертний висновок №257/24 від 21.04.2025 без призначення судової експертизи, що порушує ст. 89, 103-108 ЦПК України, вони також відхиляються, оскільки ці доводи також не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами, а приватний висновок експерта є належним письмовим доказом (ст. 76 ЦПК України), якщо він не спростований іншою стороною. Апелянт не подав клопотання про призначення судової експертизи в першій інстанції, не спростував розрахунок шкоди як різниці вартості авто до та після ДТП (ст. 1192 ЦК України), а також не надав власного висновку або рецензії на висновок позивачки. Суд першої інстанції оцінив висновок у сукупності з іншими доказами (постанова про адмінправопорушення, розписка про часткове відшкодування). Отже, висновок на замовлення позивачки, за відсутності його спростування з боку апелянта, є достатнім доказом розміру шкоди, суд не зобов`язаний призначати нову експертизу за відсутності обґрунтованого клопотання.

Доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних прав через відмову у відкладенні розгляду справи (ст. 223 ЦПК України) та відсутність участі апелянта є формальними та не впливають на законність рішення. Апелянт двічі звертався до суду з клопотаннями про відкладення, які не містили причин такого відкладення, лише посилався на обов`язкову його участь. Суд першої інстанції вперше відкладав розгляд справи, вдруге відмовив, оскільки наявні матеріали дозволяли вирішити спір по суті, обґрунтованих підстав для відкладення відповідачем зазначено не було. Неявка учасника справи, за умови його належного повідомлення, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: