Дата документу 29.01.2026 Справа № 335/1034/25
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/1034/25 Пр. № 22-ц/807/142/26Головуючий у 1 інстанції: Сиротенко В.К. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2025 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року Банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (т.с. 1 а.с. 1-7), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 12.10.2018 у сумі 58497,47 грн., з яких: 47008,25 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11489,22 грн. заборгованість за простроченими відсотками, від сплати якої відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 2422,40 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Сиротенко В.К. (т.с. 1 а.с. 105). Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

25 квітня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів" № 4273-IX, за змістом якого: - внесено до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі зміни: «1. Пункт 3-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено підпунктом 3 такого змісту: «3) змінити найменування місцевих загальних судів, перелік яких визначається додатком до цього Закону. Зміна найменування місцевого загального суду не призведе до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду»; Доповнено додатком такого змісту: «Додаток до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ Перелік місцевих загальних судів, що перейменовуються Змінити найменування таких місцевих загальних судів… 7) у Запорізькій області: Куйбишевський районний суд Запорізької області на Кам`янський районний суд Запорізької області; Жовтневий районний суд Запорізької області на Олександрівський районний суд м. Запоріжжя; Ленінський районний суд м. Запоріжжя на Дніпровський районний суд м. Запоріжжя; Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя на Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя…». Державна реєстрація змін до відомостей про місцеві загальні суди, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, які випливають із цього Закону, здійснена 30 квітня 2025 року (ст. 82 ч. 3 ЦПК України).

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2025 року (т.с. 2 а.с. 8-14) позов Банку у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () заборгованість за кредитним договором б/н від 12.10.2018 у розмірі 10927,21 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Банку () судовий збір у розмірі 452,50 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 19 - 43) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитним договором № б/н від 12.10.2018 року, а саме: заборгованості за тілом кредиту в сумі 36081,04 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 11489, 22 грн. і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем по сплаті судових зборів в суді першої та апеляційної інстанцій.

В автоматизованому порядку 09.09.2025 року (т.с. 2 а.с. 44) для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кухаря С.В., Подліянову Г.С. Ухвалою апеляційного суду від 10.09.2025 року (т.с. 2 а.с. 45-47) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 18.09.2025 року (т.с. 2 а.с. 48). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито19.09.2025 року (т.с. 2 а.с. 49), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (т.с. 2 а.с. 50). Оскільки, відповідно до ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції ЗУ від 19.06.2024 року № 3831-ІХ, якій набрав чинності з 19.07.2024 року,апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (розрахунок: 3028,00 грн. * 30 = 90840,00 грн., у цій справі ціна позову 58497,47 грн. т.с. 1 а.с. 1), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (т.с. 2 а.с. 57-64).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідний штат суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення … і ухвалення …нового рішення … є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі частково, керувався ст.ст. 3,12 - 13, 81- 82, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку лише в частині їх задоволення.

Оскільки, судом першої інстанції було встановлено, що 12.10.2018 ОСОБА_1 підписано Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» (т.с. 1 а.с. 36), відповідно до якої відповідач погодився, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані в письмовому вигляді для ознайомлення складають між сторонами Договір про надання банківських послуг. Відповідач підписом у анкеті-заяві засвідчив свою згоду на те, що ця анкета-заява разом з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що він зобов`язується виконувати зазначені умови та правила надання банківських послуг.

В подальшому, 13.07.2021 відповідачем підписано Заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг (т.с. 1 а.с. 37- 49). Як вбачається із вказаної заяви, опис фінансової послуги відкриття та обслуговування поточного рахунку, споживче кредитування. Основні умови кредитування (п. 1.2. Заяви): тип кредиту відновлювана кредитна лінія; мета отримання кредиту споживчі цілі; сума/ліміт кредиту розмір кредитного ліміту не перевищує: 50000 грн. для карт «Універсальна», 75000 грн. для карт «Універсальна Gold», також визначено розмір процентної ставки та інші умови щодо кредитування. Так, відповідно до розділу 5 Заяви «Умови та правила надання послуг на дату приєднання та підписання Клієнтом (розміщено на сайті htpps://privatbank/ua/terms) зазначено: «…Порядок та умови надання кредиту 1.2.1. Банк за наявності вільних грошових коштів та на підставі аналізу кредитоспроможності Клієнта надає йому споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом га інші платежі на умовах, встановлених Договором. 2.1.1.2.2. Тип кредиту відновлювана кредитна лінія. Відновлювальна кредитно лінія - вид кредиту, який передбачає можливість Клієнта їм уваги кошти періодично по мірі необхідності в рамках встановленого заздалегідь ліміту погашати всю суму заборгованості або тільки її частину, здійснювати повторне запозичення протягом терміну дії кредитної лінії. … 2.1.1.2.4. Строк кредиту - 12 місяців. При цьому Сторони узгодили, що строк користування кредитом продовжується на кожні наступні 12 місяців, якщо щонайменше я за 30 календарних днів до дати повернення кредиту Банк не повідомить Клієнта про припинення кредитування одним із наступних способів на розсуд Банку: смс-повідомлення на фінансовий номер телефону Клієнта; повідомлення на електронну пошту Клієнта; інформування у Системі «Приват24»; шляхом направлення листа поштою та іншими каналами, у порядку, визначеному підрозділом 1.1.5 «Зміна та доповнення Умов та Правил надання банківських послуг» цього Договору. Датою повернення кредиту є останній день календарного місяця строку Договору з урахуванням умови про продовження строку Договору. 2.1.1.2.5. Загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані Клієнту на умовах цього Договору. Сторони узгодили, що загальний розмір кредиту за цим Договором становить розмір кредитного ліміту, встановлений Банком Клієнту, та який за розміром не перевищує: 50000 грн. для карт Універсальна, 75000 грн. для карт Універсальна голд, 100000 грн. для Преміальної картки Platinum, 200000 грн. для Преміальної картки НОМЕР_2 , 400000 грн. для Преміальної картки НОМЕР_3 , 800000 грн. для Преміальної картки Infinite, 300000 грн. для Преміальної картки VISA Signature. При цьому Сторони узгодили, що протягом строку кредиту розмір кредитного ліміту може бути змінений Банком в односторонньому порядку як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення, на підставі аналізу кредитоспроможності Клієнта в рамках розміру, зазначеного у абз.1 цього пункту, та не потребує додаткового погодження із Клієнтом. …».

Відповідно до довідки №197177 від 23.09.2024 (т.с. 1 а.с. 35), ОСОБА_1 було надано наступні картки: НОМЕР_4 , дата видачі 12.10.2018, термін дії 12/21, тип карти «Універсальна»; НОМЕР_5 , дата видачі 13.07.2021, термін дії 07/25, тип карти «Універсальна»; НОМЕР_6 , дата видачі 22.01.2024, термін дії 03/28, тип карти «Універсальна»

Відповідно до довідки №200956 від 23.09.2024 про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (т.с. 1 а.с. 34), оформленої на ОСОБА_1 , 12.10.2018 було встановлено кредитний ліміт 1300,00 грн., 06.11.2018 збільшено кредитний ліміт до 2500,00 грн., 05.07.2019 збільшено кредитний ліміт до 8000,00 грн., 08.07.2020 збільшено кредитний ліміт до 13000,00 грн., 13.07.2021 збільшено кредитний ліміт до 15000,00 грн., 20.01.2024 збільшено кредитний ліміт до 75000,00 грн.; у період з 20.03.2024 по 01.05.2024 зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн.

На підтвердження користування відповідачем кредитними коштами, позивачем надано виписку за договором б/н за період з 12.10.2018 по 23.09.2024 (т.с. 1 а.с. 30-33).

Згідно із розрахунком заборгованості, наданим Банком (т.с. 1 а.с. 27-29), відповідач має заборгованість за договором б/н від 12.10.2018 станом на 19.09.2024 року у розмірі 58497,47 грн., з яких: 47008,25 грн. - заборгованості за кредитом; 11489,22 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України з позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів, прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано паспорт споживчого кредиту, який ОСОБА_1 підписаний 13.07.2021. Разом з тим, зі змісту цього паспорту вбачається (т.с. 1 а.с. 49-52), що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. У розділі 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування. При цьому судом враховано, що в Заяві про приєднання до умов і Правил надання послуг банком, підписаної відповідачем 13.07.2021, в п. 1.3 вказана процентна ставка відсотків річних для картки «Універсальна» 42,0% (що становить 3,5% на місяць т.с. 1 а.с. 38 зворот). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з тарифів і з умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Суд першої інстанції вважав, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» «ПриватБанку» розміщені на сайті: https://privatbank.ua, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13.07.2021 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави, що при укладенні договору з відповідачем Банк дотримав вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Разом з тим, відповідач наполягає на тому, що стала жертвою шахраїв, які незаконно заволоділи кредитними грошовими коштами, що надавалися Банком у можливе користування в межах встановленого кредитного ліміту, у сумі 33986,00 грн. (без врахування банківських комісій та відсотків). З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 12.10.2018 по 23.09.2024 вбачається списання грошових коштів (переказ зі своєї картки через Приват24) у період з 20.01.2024 по 21.01.2024 у загальній сумі 33986 грн. (без врахування комісій та відсотків). Як вбачається з листа ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за вих. №14256/46/04-1015 від 18.03.2025 (т.с. 1 а.с. 168), СВ ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000121 від 21.01.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілою. Повідомляється, що 20.05.2024 процесуальним керівником у зазначеному кримінальному провадженні змінено підслідність, яку визначено за Дніпровським районним управлінням поліції №1 ГУНП в Дніпропетровській області. Як вказала відповідач та її представник, на даний час досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні не завершено. Як свідчать дублікати чеків (отримані відповідачем за допомогою слідчого через термінал Приватбанку) № 0.0..2 від 22.01.2024 на суму 3998 грн., № БН від 20.01.2024 на суму 2000 грн., № 0.0..2 від 20.01.2024 на суму 4000 грн., № 0.0..2 від 21.01.2024 на суму 3998 грн., № 0.0..2 від 21.01.2024 на суму 3998 грн., № 0.0..2 від 21.01.2024 на суму 3998 грн., № 0.0..2 від 21.01.2024 на суму 3998 грн., № 0.0..2 від 21.01.2024 на суму 3998 грн., № 0.0. від 21.01.2024 на суму 3998 грн., на загальну суму 33986 грн. (без врахування комісій банку), через інтернет-банк «Приват24» з картки платника ОСОБА_1 було здійснено переказ коштів на рахунку отримувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також операція переказ з картки НОМЕР_7 на картку НОМЕР_8 . Зазначені операції також відображені у наданій Банком виписці по рахунку ОСОБА_1 (з врахуванням комісій та відсотків). Одразу після виявлення незаконного переказу коштів, а саме 22.01.2024, ОСОБА_1 звернулася до відділення АТ КБ «Приватбанк», а також на гарячу лінію Банку із повідомленням про те, що грошовими коштами заволоділи шахраї. При цьому повідомила, що згоди на збільшення кредитного ліміту не надавала, а також інтернет-банкінгом «Приват24» ніколи не користувалася і в цій системі не реєструвалася.

Серед іншого, судом враховано, що кредитний ліміт відповідачу у розмірі 15000,00 грн. було встановлено 13.07.2021 (в момент підписання Заяви про приєднання до Умов і правил надання послуг), протягом майже трьох років кредитний ліміт банком не змінювався та 20.01.2024 через систему інтернет-банкінгу «Приват24» збільшено кредитний ліміт 20.01.2024 до 75000,00 грн. При цьому, з врахуванням наданих позивачем доказів (Заява про приєднання від 13.07.2021), за карткою «Універсальна» максимальний розмір кредитного ліміту визначено у розмірі 50000,00 грн. Крім того, як вбачається з виписки за договором б/н за період 12.10.2018 23.09.2024, ОСОБА_1 використовувала кредитні кошти лише шляхом розрахунку в магазинах та зняття коштів у банкоматах, а поповнення кредитної карти (погашення кредитної заборгованості) здійснювалися готівкою через термінали самообслуговування та через каси банку. При цьому, лише операції у період з 20.01.2024 по 21.01.2024 на суму 33986,00 грн. здійснені через інтернет-банкінг «Приват24».

Відповідно до положень статті 1073ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015року N6-71цс15 зазначено, що "відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року N 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції". Верховний Суду постановах від 14 лютого 2018року у справі N127/23496/15-ц (касаційне провадження N 61-3239св 18), від 20 червня 2018 року у справі N 691/699/16-ц, (касаційне провадження N 61 -16504св 18) вказану правову позицію підтримав.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. За такого, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 здійснила всі визначені заходи, які передбачені в даному випадку, щодо доведення своєї непричетності до здійснення зазначених дій, а отже, як користувач картки, не може нести відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У Постанові Верховного Суду від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22 також зазначено: «Банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Саме банк мав подати беззаперечні докази сприяння відповідачем незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 20-21 січня 2024 року.

З урахуванням положень пункту 9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, АТ КБ «ПриватБанк» не надав доказів, які б спростовували доводи відповідача про те, що банківською карткою 20.01.2024-21.01.2024 року він не користувався та не втрачав її. Також позивачем не надано доказів, за якими можна достеменно встановити, що саме відповідач реєструвався у системі «Приват24», подавав заявку на зміну кредитного ліміту та здійснював переказ коштів у зазначений період.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідача, не довів, що відповідач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції, ОСОБА_1 , як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням, відтак вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, відповідач невідкладно повідомив про цей факт АТ КБ "ПриватБанк" та звернувся до правоохоронних органів.

Відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я відповідача не є підставою для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем не надано доказів вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу у розмірі 35180,61 грн.

Разом з тим, як вбачається з виписки по рахунку станом на 01.01.2024 року у відповідача існувала заборгованість по кредиту у сумі 11569,60 грн., а у період з 20.01.2024 по 21.01.2024 використано кредитні кошти у сумі 35180,61 грн. (з врахуванням комісії за переказ коштів та відсотків за користування кредитом). При цьому, 24.01.2024 відповідачем здійснено поповнення картки готівкою у терміналі самообслуговування на суму 600,00 грн., а також здійснено поповнення картки 20.09.2024 на суму 42,39 грн. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу, що відповідно до прохальної частини позовної заяви розмір заборгованості за тілом кредиту становить 47008,25 грн. Судом встановлено, що грошовими коштами у розмірі 35180,61 грн. заволоділи інші особи. 47008,25 грн. 35180,61 грн. = 11827,61 грн. заборгованості. В той же час, відповідно до банківської виписки, заборгованість відповідачки за тілом кредиту станом на 01.01.2024 становила 11569,60 грн., що не відповідає розрахункам позивача. Відтак суд, при визначенні розміру заборгованості за тілом кредиту виходив саме з відомостей, які містяться у банківській виписці за договором за період з 12.10.2018 по 23.09.2024.

За такого, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, з останнього на користь банку підлягає стягненню заборгованість, яка існувала станом на 01.01.2024 у сумі 11569,60 грн. за вирахуванням внесених відповідачем коштів у розмірі 642,39 грн., таким чином стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості за тілом кредиту 10 927,21 грн. Крім того, позивачем нараховано відсотки за користування кредитом у сумі 11489,22 грн. (як зазначено у позовній заяві, при цьому без зазначення періоду нарахування). При цьому, відповідно до виписки по рахунку, з відповідача списано відсотків за користування кредитом на суму 12347,26 грн. за період лютий-вересень 2024 року, які нараховано на загальну суму заборгованості. В той же час, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 24.01.2024 по 31.08.2024 розмір відсотків становить 11913,59 грн., які також нараховані на загальну суму заборгованості. Представник позивача в судові засідання для надання пояснень, зокрема, щодо порядку нарахування заборгованості за тілом кредиту та відсотків, не з`являвся, натомість в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи за відсутності представника позивача за наявними у матеріалах справи доказами. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково на суму заборгованості за тілом кредиту - 10927,21 грн., а також те, що не доведено волевиявлення ОСОБА_1 на збільшення кредитного ліміту та перерахування коштів у сумі 35180,61 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованих на всю суму заборгованості 47008,25 грн. прострочених відсотків у розмірі 11489,22 грн. задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги Банку до відповідача, з огляду на встановлені вище обставини, підлягають у цій справі задоволенню частково у сумі 10927,21 грн.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі повністю погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, мають місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, суд першої інстанції у цій справі мав виходити: - із презумпції правомірності договору (ст. 204 ЦК України: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним) - вищезазначеного кредитного договору сторін № б/ н від 12.10.2018 року, з урахуванням змін від 13.07.2021 року, - та обов`язковості цього договору (ст. 634 ЦК України) для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Оскільки, його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнані судом недійсними (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані, так, сторона відповідача у цій справі будь-якого зустрічного позову не заявляла, у матеріалах цієї справи відсутнє будь-яке рішення іншого суду в іншій справі про визнання вищезазначеного кредитного договору недійсним та відповідачем апеляційному суду не надано).

Так, суд першої інстанції не звернув належної уваги на доданий Банком до його вищезазначеного позову у цій справі належний доказ - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 13.07.2021 року, яка особисто підписана відповідачем ОСОБА_5 (т.с, 1 а.с. 28-48), в пунктах 1.3-1.5 якої зазначені всі істотні умови кредитування, які передбачені чинним законодавством України, зокрема: процентна ставка за користування кредитом, права та обов`язки сторін, відповідальність. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказу Банку у цій справі - банківській виписці (т.с. 1 а.с. 30-33), у якій відображена повна, достовірна інформація, що свідчить не тільки про розмір отриманого відповідачем кредиту, але й про нарахування і часткову сплату відповідачем процентів, а значить про згоду відповідача з нарахуванням процентівза вказаною у виписці процентною ставкоюв порядку ч. 2 ст. 642 ЦК України та ст. 1069 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Відповідно до ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Банківська виписка за договором є належним та допустимим доказом, бо виписка є первинним бухгалтерським документом відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Так, банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. № 578/5. Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04.07.2018 р. № 75. Що також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 16 вересня 2020 року у справі ЄУН № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі ЄУН № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі ЄУН № 760/7792/14-ц. Отже, апеляційним судом встановлено, що кредитний договір повністю відповідає вимогам ч. 2 статті 208, ч. 1 статті 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину.

Суд першої інстанції також не звернув належної уваги на те, що підписана 13.07.2021 року відповідачем заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг містить істотні умови договору „Кредитні картки (розділ 1): сума кредиту, строк дії договору, процентна ставка, порядок повернення кредиту, наслідки прострочення виконання (пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня тощо). Крім цього, у цій підписаній заяві в пункті 5 на 9-х (дев`ятьох) сторінках містяться цілий розділ Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифи, які стосуються цієї справи та цього договору сторін. Отже, наявні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Розмір кредитного ліміту також є погодженим сторонами в силу положення ч. 2 ст. 642 ЦК України та ст. 1069 ЦК України, а також згідно пункту 2.1.1.2.5 Умов та Правил надання банківських послуг, що особисто погоджений та підписаний відповідачем на 12-ій (дванадцятій) сторінці заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 13.07.2021 року (а.с. 43 зворот). Так, згідно пункту 2.1.1.2.5 Умов та Правил надання банківських послуг „сторони узгодили, що протягом строку кредиту розмір кредитного ліміту може бути змінений Банком в односторонньому порядку як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення … та не потребує додаткового погодження із Клієнтом. Більш того, розмір використаного Відповідачем кредитного ліміту не перебільшив 50000 грн. Стаття 1054 ЦК України визначає поняття Кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 49 Закону „Про банки і банківську діяльність надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Отже, кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, основними вимогами Банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Отже, апеляційним судом встановлено, що умови кредитування щодо сплати процентів належним чином погоджені Банком із відповідачем, тому суд першої інстанції у цій справі дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні частини позовних вимог (боргу за процентами).

При вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах цієї справи висновки суду першої інстанції у цій справі помилково ґрунтуються на правовому висновку Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі ЄУН № 342/180/17, в якій іншими були фактичні обставини справи, ніж у цій справі, та на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України. Крім того, суд першої інстанції застосував Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ № 705 від 05.11.2014 р., яке втратило чинність 01.08.2022 року, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який також втратив чинність 01.08.2022 року, тобто норми права, дія, яких не розповсюджуються на період вчинення спірних переказів коштів - спірних транзакцій, які були вчинені 20.01.2024 року та 21.01.2024 року.

Також, суд першої інстанції не звернув належної уваги та не надав у своєму рішенні у цій справі взагалі оцінки наданому Банком у цій справі на електронну адресу суду доказу аудіозапису розмови - звернення від 22.01.2024 року (лист Банку, який був наданий останнім на виконання ухвали суду від 04.06.2025 року (т.с. 1 а.с. 188-189) із зазначенням в ньому вказівки про останній у цій справі у тому числі у відповіді Банку на ухвалу (т.с. 1 а.с. 230-231 зворот) про те, що «…Надаємо на електронну адресу суду: аудіозапис розмови клієнту на контакт центру Банку…»), в якому ОСОБА_1 повідомляє Банк про шахрайство та який у тому числі свідчить про те, що саме відповідач ОСОБА_1 своїми діями сприяла у доступі до її карткового рахунку та надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Оскільки, у цій розмові вже з 02 хвилини 48 секунд ОСОБА_1 лише повідомляє Банк про дзвінок від невідомої особи, нібито працівника Банка, і те, що їй надходили 3 (три) СМС-коди. В кінці цієї розмови стає зрозумілим, що це лише ПЕРША її частина, бо оператор Банка пообіцяв передзвонити ОСОБА_1 .

Апеляційним судом також додатково встановлено також, що майже відразу відбувся ДРУГИЙ дзвінок/розмова 22.01.2024 р. об 11 год. 44 хвилини 05 секунд, у якій більш повно ОСОБА_1 розповідає, починаючи з 01 хвилини 16 секунд, а також на 2:55 хвилин ПОВТОРНО підтвердила те, що вона повідомила сторонній особі ПІН-код своєї кредитної картки, останні чотири цифри цієї карти та ще й три коди в СМС тощо (а.с. 39-41 докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, які були надані Банком у цій справі вперше з об`єктивних причин лише апеляційному суду до його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі та, відповідно, які, можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, а саме: аудіозапис розмови Лисиця від 22.01.2024 року об 11 год 44 хвил п. 3 додатків до апеляційної скарги Банку через «Електронний суд» 09.09.2025 року (т.с. 2 а.с. 30), та, відповідно, які наявні в електронних матеріалах цієї електронної справи (ст. 100- 101 ЦПК України) та скріншот часу цієї розмови 22.01.2024 р. об 11 год. 44 хвилини 05 секунд (т.с. 2 а.с. 39-41), які були досліджені апеляційним судом також в цій справі в електронному вигляді.

Суд першої інстанції при вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах цієї справи мав задовольнити позов Банку у цій справі повністю (розрахунок заборгованості тс. 1 а.с. 22-29), застосувавши, при цьому, у тому числі норми матеріального права - пункти 2-4 частини 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги», пункти 136, 140 розділу VIІ. Так, Положенням про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року, передбачено, що користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права. Користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

Оскільки, апеляційним судом встановлено, що не одразу після виявлення незаконного переказу кошті ОСОБА_1 звернулася до відділення АТ КБ «ППРИВАТБАНК», а також на гарячу лінію Банку із повідомленням…, а лише наступного дня - 22.01.2024 р., що є суттєвою обставиною, на яку суд першої інстанції не звернув належної уваги у цій справі. Так, лише додатково апеляційним судом із вищезазначеного наданого Банком у матеріали цієї справи скріншоту виписки за кредитною карткою ОСОБА_1 з Приват24 клієнта (т.с. 2 а.с. 39-41) встановлено, що перша спірна транзакція вчинена 20.01.2024 р. о 17 год 24 хвилини, а остання з них - 21.01.2024 р. о 21 год. 48 хвилин. Натомість, відповідач подзвонила до Банку на гарячу лінію 3700 лише наступного дня після здійснення транзакцій - 22.01.2024 р. об 11 год. 35 хвилин 46 секунд. Отже, навіть за цих обставин вже відповідальність за здійснення 20.01.2024 р. та 21.01.2024 р. банківських операцій повністю покладається на відповідача ОСОБА_1 , а не Банк. Так як, відповідно до пунктів 108, 140 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29.07.2022 р. № 164 (чинного на той час) «Власник рахунку несе відповідальність за використання корпоративних (бізнесових) платіжних інструментів під час здійснення платіжних та/або інших операцій. Користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента». Так само, згідно з ч. 5 ст. 87 Закону України „Про платіжні послуги до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/ або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року по справі № 334/2492/21 провадження № 61-5427св22 суд зробив висновок про те, що важливим є час звернення до Банку з повідомленням про шахрайські дії - „ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність за операції, здійснені до моменту повідомлення банку, несе саме клієнт. Частинами 1, 2 ст. 87 Закону України „Про платіжні послуги передбачено, що платник несе відповідальність перед надавачем платіжних послуг, що його обслуговує, відповідно до умов укладеного між ними договору про надання платіжних послуг. Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. Таким чином, відповідач звернулась до Банку вже після здійснення переказів коштів, а вищевказаними нормами права чітко і однозначно розмежовані часові межі відповідальності сторін за відшкодування збитків від здійснення „спірних операцій та дій.

Отже, суд першої інстанції не звернув увагу на вищевказану обставину час звернення відповідача до Банку про шахрайство, а тому помилково лише частково задовольнив позов, бо насправді, на час здійснення транзакцій у Банка були відсутні будь-які заяви від клієнта та правові підстави для не здійснення цих операцій.

Згідно ст. ст. 1066, 1068 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Крім того, наявність вищезазначеного кримінального провадження № 00000121 від 22.01.2024 року саме за заявою ОСОБА_1 та визнання останньої потерпілою особою в цьому провадженні, де вона зможе стягнути завдані їй збитки в порядку цивільного позову з осіб, які отримали її кредитні кошти, бо відомі особи отримувачі коштів за оскаржуваними переказами (витяг з ЄДРДР - т.с. 1 а.с. 137), лише додатково свідчить про порушення прав ОСОБА_1 при вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах цієї справи саме третіми особами, а не Банком.

Також, вказані відносини відповідача ОСОБА_1 з третіми особами не звільняють ОСОБА_1 від виконання нею обов`язку по сплаті вищезазначеної заборгованості перед Банком за вищезазначеним кредитним договором.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд дійшов висновку саме про скасування рішення суду першої інстанції у цій справі не в частині, як просив Банк у своїй вищезазначеній апеляційній скарзі (вимоги апеляційної скарги Банку), а повністю, оскільки в задоволеній частині позову Банку у цій справі суд першої інстанції застосував інші правові підстави для цього задоволення, ніж мав застосувати, які було встановлено апеляційним судом, хоча доводи апеляційної скарги Банку ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2025 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення у вигляді постанови, якою позов Банку задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 12.10.2018 у розмірі 58497,47 грн., з яких: 47008,25 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11489,22 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Крім того, в силу вимог ст. ст. 133, 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги та позову Банку при вищевикладених обставинах у цій справі, - відповідач не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій; - з відповідача на користь Банку слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 6056,00 грн. (розрахунок: судовий збір за позовну заяву у суді першої інстанції 2422,40 грн. (т.с. 1 а.с. 106) + судовий збір за апеляційну скаргу в апеляційному суді 3633,60 грн. (т.с. 2 а.с. 38).

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2025 року у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій справі нове судове рішення у вигляді постанови.

Позов Банку задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за кредитним договором б/н від 12.10.2018 у розмірі 58497,47 грн., з яких: 47008,25 грн. заборгованість за тілом кредиту, 11489,22 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 6056,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова апеляційним судом складена 29.01.2026 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Подліянова Г.С.