Справа № 503/2002/25
Провадження № 2/503/408/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюка Б.С.,

за участю секретаря судового засідання Клемпуш Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони майже 20 років перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 20 червня 2006 року. Перебуваючи у шлюбі за рахунок спільних коштів сторонами був придбаний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого у правовстановлюючих документах зазначений відповідач.

Враховуючи норми СК України позивачка вважає майно, яке було набуте в період спільного проживання із відповідачем, об`єктом права спільної сумісної власності, який належить сторонам по справі, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності та просить провести розподіл спільного майна подружжя по 1/2 частині зазначеного будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами.

В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву у якій просить провести розгляд справи без його участі та зазначає, що визнає позовні вимоги.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, отримати рівні частини вказаного майна.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На підставі рішення Кодимського районного суду Одеської області від 21 січня 2004 року було визнано дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за відповідачем право власності на вказаний будинок.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 20червня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, про що 20 червня 2006 року вчинено відповідний актовий запис № 60.

Сторонами визнаються та не заперечуються обставини щодо придбання зазначеного житлового будинку за час перебування у шлюбі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набутий подружжям за час шлюбу.

Враховуючи вказані вище докази, суд вважає доведеним, що зазначений житловий будинок є спільним майном подружжя.

Отже, спірне майно є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача, оскільки сторони його набули під час шлюбу, а тому воно підлягає поділу у рівних частках.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом ухвалено рішення про задоволення позову в повному обсязі, сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір сплачений при зверненні до суду, у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 50 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Повне рішення складене 30 січня 2026 року.

Суддя Б.С. Сердюк