Справа № 752/2207/26
Провадження № 2-з/752/16/26
У Х В А Л А

30.01.2026 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Чекулаєва С.О.,

з участю секретаря Ільніцька І.С.,

розглянувши заяву позивача про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та доходу від майна дитини

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 з такими позовними вимогами:

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 96 000,00 доларів США, що є еквівалентом (становм на 27.01.2026) 4 139 520,00 гривень, які були використані не за цільовим призначенням;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 дохід, отриманий від здачі в оренду майна у розмірі 1 320 200,00 гривень.

Разом із позовом, представником позивача, адвокатом Пухальською Іриною Станіславівною, подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_2 майно, а саме:

- частини квартири АДРЕСА_1 ;

-квартиру АДРЕСА_2 ;

-квартиру АДРЕСА_3 ;

-грошові кошти на картковому рахунку № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що за інформацією позивача, відповідач - ОСОБА_2 офіційно не працює, отримує дохід від здачі в оренду належного їй та позивачу нерухомого майна; в процесі досудового врегулювання спору, поведінка відповідача свідчить про часту зміну позиції, недобросовісність поведінки та неприязне відношення відповідча до позивача; за інформації з відкритих джерел вбачається, що після переговорів позивача з відповідачем про врегулювання спору, остання почала здійснювати активні дії щодо продажу належного їй майна, яке було фактично придбане за кошти, отримані від батька позивача в якості аліментів на його утримання.

Враховуючи викладене, зважаючи на розмір позовних вимог, що становить 5 459 720,00 гривень, представник позивача стверджує, що існує висока вірогідність відчуження відповідачем належного їй нерухомого майна, а також розпорядження грошовими коштами, розміщеними на банківському рахунку, що призведе до утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Розглянувши подану заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №308/8567/20 від 14.06.2021 зробив правові висновки щодо процесуального порядку розгляду заяви про забезпечення позову, зокрема вказавши, що: законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі; для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два дні та п`ять днів відповідно; першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті; у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки вже потім вирішувати питання про забезпечення позову;

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

У відповідності до положень пункту 1 частини першої статті 150 Цивільного процесуального кодексу України видами забезпечення позову є, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Суд наголошує, що умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 вказала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Суд встановив що ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та доходу отриманого від здачі в оренду майна дитини з позовними вимогами загальний розмір яких становить 5 459 720,00 гривень.

Суд, на підставі наявної в матеріалах справи інформації з інтернет-ресурсу Опендатабот (дата формування 29.12.2025) встановив, що ОСОБА_2 є власником: частини квартири АДРЕСА_4 за адресою: АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_3 (загальною площею 42,2 кв.м.).

Стосовно обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та накладення арешту на нерухоме майно, позивачем надано роздруківку з інтернет-ресурсу «OLX» з якої вбачається розміщення оголошення про продаж квартири за адресою: АДРЕСА_6 (загальною площею 42,2 кв.м).

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд зазначає, що відповідно до положення чинного законодавства при примусовому виконанні судового рішення про стягнення грошових коштів, у разі відсутності іншого майна, стягнення може бути звернене на наявне нерухоме майно боржника.

Зважаючи на обставини справи, ризик відчуження відповідачем належного їй неухомого майна, а також загальний розмір позовних вимог, який становить 5 459 720,00 гривень, суд дійшов висновку про ймовірність утруднення чи неможливості виконання рішення суду у разі відчуження відповідачем належного їй нерухомого майна.

Водночас, враховуючи розмір позовних вимог, суд вважає, що достатнім та пропорціним забезпеченням позову є накладення арешту лише на частину нерухомого майна належного відповідачу, а саме: на квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 .

З огляду на достатність забезпечення позову шляхом накладення арешту на дві, вказані вище квартири, суд не вбачає необхідності у накладенні арешту на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стосовно вимоги про накладення арешту на грошові кошти на картковому рахунку № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд зазначає, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, того що такий банківський рахунок належить саме відповідачу і не використовується відповідачем для зарахування грошових коштів визначених у частині четвертій статті 150 ЦПК України.

Суд також звертає увагу, що за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Враховуючи наведене, заява представника позивача, адвоката Пухальської Ірини Станіславівни про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно та грошові кошти, є співмірною із позовними вимогами та спрямованою на гарантування виконання можливого рішення суду, а тому підлягає частковому задоволенню.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково (ч.6 ст.153 ЦПК України).

Згідно частини сьомої статті 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Суд звертає увагу, що законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки вже потім вирішувати питання про забезпечення позову.

З врахуванням частини восьмої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав вимагати від позивача забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Обставини, за яких суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення у відповідності до положень частини третьої статті 154 ЦПК України, відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 149, 150, 151, 153, 353-354 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Заявупредставника позивача, адвоката Пухальської Ірини Станіславівни про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на належне ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_7 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) нерухоме майно, а саме:

1)квартиру АДРЕСА_3 ;

2) квартиру АДРЕСА_2 .

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовити.

Стягувач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_8 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Боржник: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_7 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Копію ухвали про забезпечення позову направити сторонам по справі, а також виконавцю - для негайного виконання та вжиття відповідних заходів.

Суд роз`яснює, що у відповідності до частини четвертої статті 157 ЦПК України, особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: С.О. Чекулаєв