ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/714/25 Номер провадження 22-ц/814/203/26Головуючий у 1-й інстанції Черков В. Г. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Край" про стягнення коштів (орендної плати)

за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро- Край" та представника ОСОБА_1 адвоката Рой Інни Володимирівни на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» про стягнення коштів (орендної плати) за користування земельною ділянкою :00:001:0159 за 2021-2022 рік у загальному розмірі 35381,42 грн. З них: основний борг - 23151,48 грн, 3% річних - 1 869,56 грн, інфляційні втрати - 8085,75, пеня - 2 274,63 грн.

В обґрунтування позову вказувала, що позивач у повному обсязі та належним чином виконав взяті на себе договірні зобов`язання, передавши у строкове орендне користування відповідачу земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Натомість відповідач, у порушення строку та обов`язку, передбачених договором оренди землі, не здійснив внесення на користь позивача суми орендної плати за 2021 та 2022 роки.

У зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань по сплаті орендної плати вважає, що наявні підстави для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Агро-Край» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі за користування земельною ділянкою кадастровий номер :00:001:0159 за 2021-2022 рік у загальному розмірі 35 381,42 грн, з них: основний борг - 23 151,48; 3% річних - 1 869,56; інфляційні втрати - 8 085,75; пеня - 2 274,63 грн.

Стягнуто з ТОВ «Агро-Край» на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн, а всього 4 211,20 грн.

Визначаючи розмір правничих витрат, заявлених до стягнення стороною позивача у сумі 10000,00 грн, районний суд визнав його надмірним, зменшивши до 3000,00 грн, що відповідатиме критеріям реальності та співмірності.

Не погодившись із вказаним рішення, його в апеляційному порядку оскаржили ТОВ «Агро-Край» та представник ОСОБА_1 адвокат РойІ.В.

ТОВ «Агро-Край» у своїй апеляційній скарзі зазначає, що з 09.09.2015 ТОВ «Стандарт-Агро» був користувачем земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:001:0159, площею 2,7862 га, що знаходиться на території Рашівської сільської ради.

В подальшому сторону орендаря було замінено на ТОВ «Агро-Край», про що укладено додаткову угоду від 12.12.2017.

Згідно договірних умов, що склалися між позивачем і ТОВ «Агро-Край» розмір орендної плати з 01.01.2018 становить 10% від нормативно-грошової оцінки, що складає 11983,17 грн за один календарний рік за користування земельною ділянкою, кадастровий номер :00:001:0159.

Зокрема, вважає, що нарахування за статтею 625 ЦК України мають застосовуватись на погоджений сторонами розмір орендної плати - 10% від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок, що складає по 11 983,17 грн відповідно, за вирахуванням податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) у розмірі 18% та військового збору - 1,5%.

Відтак, розрахунок заборгованості позивача з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, а також пені, з яким погодився суд першої інстанції, проведено невірно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Рой І. В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, вказуючи на правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і відповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Представник ОСОБА_1 адвокат Рой І.В. також оскаржила вказане вище рішення в частині зменшення витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення судом витрат на правничу допомогу адвоката, збільшивши розмір таких витрат до 7 000 грн.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при визначенні суми витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував обсяг та характер роботи, виконаної адвокатом позивача, конкретні обставини справи та її складність.

Вказує, що значна тривалість розгляду справи свідчить про складність справи та недобросовісну поведінку відповідача, який своїми діями призвів до виникнення судового спору, що в свою чергу слугувало понесенням позивачем додаткових витрат на послуги правничої допомоги.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374, пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, встановивши порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права апеляційний суд вправі скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 607224, виданого 24.12.2003 на підставі рішення 14 сесії 23 скликання Рашівської сільської ради від 28.12.2001 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,790 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :00:001:0159, яка розташована на території Лютенської (до об`єднання Рашівської) сільської ради Миргородського (до об`єднання Гадяцького) району Полтавської області (а. с. 11).

09 вересня 2015 року між ОСОБА_1 як орендодавцем, та ТОВ «Стандарт-Агро», як орендарем, було укладено договір оренди землі б/н, за умовами якого орендодавець надав орендарю у строкове платне користування земельну ділянку площею 2,7862 га, кадастровий номер: :00:001:0159, строком на 7 років до 31.12.2022 зі сплатою орендної плати у грошовій формі до 31 грудня поточного року у розмірі 5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 4 992,99 грн (а. с. 12-13).

Пунктом 14 договору оренди землі сторони визначили, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

На підставі додаткової угоди до договорів оренди землі від 12.12.2017, за згоди орендодавця ОСОБА_2 , право оренди земельної ділянки кадастровий номер: :00:001:0159, перейшло до нового орендаря - ТОВ «Агро-Край».

Сторонами також було внесено зміни та викладено у новій редакції пункт 5 договору оренди землі в частині визначення нормативно-грошової оцінки земельних ділянок - 119 831,76 грн з 01.01.2018 та пункт 9 щодо розміру орендної плати, яку погоджено сторонами у розмірі 10% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки або 11983,17 грн (а. с. 14).

Оскільки строк дії укладених між сторонами договорів оренди землі закінчувався після введення в Україні воєнного стану, тому у відповідності до пункту 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, який діяв у період із 07 квітня 2022 року до 19 листопада 2022 року, вказані договори вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто до 09 вересня 2023 року, і права та обов`язки сторін за таким договором підлягають виконанню.

Згідно довідки-розрахунку по орендній платі за землю, наданою ТОВ «Агро-Край», заборгованість з орендної плати перед орендодавцем ОСОБА_2 за 2021-2022 роки становить 23151,48 грн - за земельну ділянку кадастровий номер :00:001:0159.

Не заперечуючи розміру стягнутої судом заборгованості по орендній платі, представник відповідача вказує на неправильне застосування судом норм статей 549, 625 ЦК України, що вплинуло на правильність розрахунку загальної заборгованості за договорами оренди землі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі» Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату належать до істотних умов договору оренди землі (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правовими наслідками порушення зобов`язання є, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного суду від 19.06.2019 № 703/2718/16, від 19.06.2019 № 646/14523/15).

Згідно вимог підпунктів 163.1.1, 163.1.2 пункту 163.1 статті 163, пункту 164.1 статті 164, пункту 170.1 статті 170 Податкового кодексу України оренда плата за землю входить до бази оподаткування доходів резидентів - фізичних осіб та оподатковуються орендарем, як податковим агентом орендодавця, під час їх нарахування (виплати) за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

До доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, визначених статтею 165 Податкового кодексу України, сума нарахувань в порядку статті 625 ЦК України та неустойки (штрафу, пені) не входить, тому доводи апеляційної скарги, що такі нарахування мають проводиться після утримання податку на доходи фізичних осіб та військово збору не відповідає наведеним нормам матеріального права та відхиляються апеляційним судом.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо визначення розміру простроченої заборгованості по орендній платі, як бази для нарахування індексу інфляції, 3% річних та пені, відповідно до погодженого сторонами розміру - по 10% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, оскільки в частині стягнення заборгованості по орендній платі рішення суду першої інстанції ТОВ «Агро-Край» не оскаржується та розмір грошового зобов`язання у сумі 23151,48 грн фактично визнаний відповідачем, про що свідчить надана ТОВ «Агро-Край» довідка-розрахунок по орендній платі за землю щодо стану заборгованості між ТОВ «Агро-Край» та ОСОБА_2 по договору оренди земельної ділянки кадастровий номер: :00:001:0159 (а.с. 34).

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для зміни оскаржуваного судового рішення в частині визначення розміру заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, а також пені, яке відповідає наведеним нормам матеріального права та умовам, укладених між сторонами договорів оренди землі, та доводами апеляційної скарги представника відповідача не спростовується.

Стосовно правомірності рішення районного суду в частині розміру правничих витрат, колегія суддів зазначає наступне.

При постановленні рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, районний суд виходив із того, що сума витрат на професійну правничу допомогу, заявлена позивачем не є співмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, та не відповідає критерію реальності та розумності їх розміру.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, погоджується з огляду на наступне.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини першадруга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

При постановленні рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції наведені норми процесуального права та позицію Верховного Суду неправильно застосував, залишивши без належного реагування доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву, що витрати на адвоката є завищеними та такими, що не відповідають критеріям складності справи.

Місцевий суд, врахував, що хоча умови оплати адвокатських послуг є договірними та погодженими на загальну суму 9000,00 грн., застосуванню підлягала позиція Великої Палати Верховного Суду, сформована у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, за змістом якої такі зобов`язання не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Тому, з огляду на малозначність спору та сформовану сталу судову позицію щодо вирішення заявлених позовних вимог орендодавців до ТОВ «Агро-Край» про стягнення орендної плати, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що стягнення розміру правничих витрат у розмірі 9000,00 грн є надмірним, а отже підлягає зменшенню до 3000,00 грн, що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,368, 374,375,381-384,389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Край» та представника ОСОБА_2 - адвоката Рой Інни Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2024 року залити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, постанова може бути оскаржена протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 січня 2026 року.

Головуючий-суддя Т. В. Одринська

Судді: О.О. Панченко

В.П. Пікуль