Провадження № 2-о/369/719/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

за участю секретаря Іларіонова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/22539/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Київській області Управління державної реєстрації Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Радик Іван Льович звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті її дядька громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Бердянську Запорізької області.

В обґрунтування поданої заяви представник заявника зазначив, що станом на сьогоднішній день порушено права та законні інтереси ОСОБА_1 шляхом неможливості реалізації своєї цивільної позиції, спадкування та існування фактів, що мають юридичне значення. Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер рідний брат матері Заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але з лютого 2018 року фактично проживав разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи те, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що зумовлює неможливість реєстрації його смерті у встановленому законом порядку, та усунення цього порушення іншим шляхом, ніж судовим, не вбачається за можливе, а також, оскільки Заявник не може отримати від закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, що створені за законодавством України, документ встановленої форми про смерть та на його підставі зареєструвати смерть ОСОБА_2 . Для проведення державної реєстрації смерті, отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2 згідно чинного законодавства України Заявник вимушена звернутись до суду із Заявою про встановлення факту смерті свого родича на тимчасово окупованій території у судовому порядку.

На підставі викладеного, представник заявника звертається до суду та просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті Громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Україна (УРСР), Донецька область, місто Маріуполь (колишня назва - Жданов), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Бердянську Запорізької області, у віці 50 років, з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2025 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

Заявник та її представник у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Представник заявника надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без їх участі, вимоги заяви підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв, клопотань, станом на дату винесення рішення суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до п. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до згідно копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 19 січня 1968 року Будинком одружень м. Жданов Донецької області, між ОСОБА_3 , 1947 року народження, та ОСОБА_4 , 1949 року народження, одружились (актовий запис від 19 січня 1968 року № 196). Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 18 квітня 1968 року Іллічівським райзагсом м. Жданов Донецької області, ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис від 18 квітня 1968 року № 606). Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_3 , мати ОСОБА_7 .

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого повторно 01 червня 2018 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірвано (актовий запис від 13 грудня 1971 року № 678).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 15 лютого 1972 року Іллічівським рай ЗАГСом м. Жданов, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (актовий запис від 15 лютого 1972 року № 275). Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_8 , мати ОСОБА_7 .

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 24 березня 1976 року Будинком одружень м. Жданов Донецької області, між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , укладено шлюб (актовий запис від 24 березня 1976 року № 942). Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_9 ».

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 , виданого 14 травня 1988 року Палацом одружень м. Жданов Донецької області, між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , укладено шлюб (актовий запис від 14 травня 1988 року № 1734). Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_11 ».

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , виданого 24 листопада 1988 року відділом загсу Іллічівського райвиконкому м. Жданов, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 (актовий запис від 24 листопада 1988 року № 1604). Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_10 , мати ОСОБА_12 .

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 є дядьком ОСОБА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого 21 листопада 2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Бердянськ Запорізької області, про що НОМЕР_9 Сімферопольським районним відділом ЗАГС № 3 Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим складено відповідний актовий запис № 2.

Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 609 від 21 листопада 2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Бердянськ Запорізької області.

Відповідно до копії довідки про причину смерті (до форми № 106/0 № 609) від 21 листопада 2022 року встановлено, що ОСОБА_2 , 1972 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті: хронічний поліартериїт з переважним ураженням нирок.

Встановлення даного факту необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть та подальшого оформлення спадщини.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи; згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року та п. 1 ч. 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 17 березня 2011 року підставою для державної реєстрації є лікарське свідоцтво про смерть, рішення суду про оголошення особи померлою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у п. 13 вказано, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» м. Бердянськ Бердянської міської територіальної громади Бердянського району Запорізької області відноситься до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Закон закріплює за державою обов`язок вживати всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або посадовими особами, є недійсним і таким, що не створює правових наслідків.

Окрім цього, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або посадові особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території м. Бердянськ Бердянської міської територіальної громади Бердянського району Запорізької області, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 317 ЦПК України.

Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надані в якості доказів свідоцтво про смерть, лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, хоча і не є документами встановленої форми про смерть, водночас вважаються доказами, які достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме у м. Бердянськ Бердянської міської територіальної громади Бердянського району Запорізької області, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, оскільки судом не встановлено іншого.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, назначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених допустимими та належними доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 12, 76-81, 247, 258-259, 263-265, 268, 317 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Київській області Управління державної реєстрації Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь ( м. Жданов) Донецької області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 50 років у м. Бердянськ Запорізької області, що знаходиться на тимчасово окупованій території України.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА