Справа № 142/257/25
Провадження № 22-ц/801/157/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гринишина А. А.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 рокуСправа № 142/257/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Калініченка Сергія Миколайовича на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 червня 2016 року між ним і ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з договірною ціною 1 000 (одна тисяча) гривень, що підтверджується розпискою від 16.06.2016 р., підписаною продавцями. Відповідно до зазначеної розписки продавці отримали від позивача грошові кошти в сумі 1 000 (одну тисячу) гривень за житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та протягом 10 (десяти) днів з дня складання розписки зобов`язувались укласти нотаріальний договір купівлі-продажу. Крім того, після складання розписки та отримання грошей продавці передали позивачу свідоцтво про право власності на житловий будинок від 05 вересня 2002 р., видане виконкомом Городищенської сільської ради, домову книгу та ключі від будинку. Відповідно до вказаного свідоцтва житловий будинок в цілому, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках на праві приватної власності. Після укладення з позивачем вищевказаного договору продавці поїхали до місця свого проживання в с. Пужайкове, Балтського р-ну, Одеської області. Проте, протягом обумовлених 10 (десяти) днів для нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку продавці не з`явились. А невдовзі позивач дізнався, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після чого подальше нотаріальне посвідчення укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку виявилось неможливим. Зазначає, що спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , прийняла відповідач як його дружина в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом з ним на дату смерті за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, свої спадкові права на житловий будинок відповідач не оформляла, оскільки вважала його проданим позивачу. Між тим, позивач увесь час після укладення договору купівлі-продажу користувався вказаним житловим будинком як власним майном, 19.07.2016 р. зареєстрував за адресою його розташування місце свого постійного проживання. Також зазначає, що 12 грудня 2024 року на його замовлення було виготовлено технічний паспорт, з якого вбачається, що житловий будинок в цілому куплений ним у власників за укладеним 16 червня 2016 року договором купівлі-продажу містив господарські будівлі та споруди, що час його укладення вже були збудовані та фактично існували. Таким чином зазначає, що між ним та продавцями 16 червня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Калініченко С.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 16 червня 2016 року, ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , отримали від ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 1 000 (одна тисяча) гривень за житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зі змісту зазначеної розписки вбачається, що сторони домовилися протягом десяти днів з моменту її складання укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку (а.с.8).

З свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Тульчинського району Вінницької області на підставі рішення виконавчого комітету Городищенської сільської ради від 27 червня 2008 року №17, вбачається, що житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , зареєстрований Тульчинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації у рівних частках та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частках на праві приватної власності (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 30 серпня 2016 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , виготовленого 12 грудня 2024 року на замовлення ОСОБА_1 , до складу домогосподарства входять житловий будинок під літ «А», загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м, який складається з веранди, двох житлових кімнат, кухні та коридору, прибудова «а» ганок під літ. «а1», сарай під літ «Б», сарай під літ «б», погріб під літ «В», огорожа №1-3 (а.с.14-19).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що усна домовленість між сторонами щодо купівлі-продажу житлового будинку не відповідає письмовій формі та була укладена без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент її вчинення законодавства щодо нотаріального посвідчення. Доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору у матеріалах справи не міститься.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 657 ЦК України, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 220 ЦК України уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Згідно зі статтею 638 ЦК України істотною умовою будь-якого договору є предмет договору.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року, провадження № 6-1288цс17, викладено правовий висновок, про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про нікчемність даного договору.

Разом з тим, відповідно до розписки від 16 червня 2016 року, ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , отримали від ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 1 000 (одна тисяча) гривень за житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зі змісту зазначеної розписки вбачається, що сторони домовилися протягом десяти днів з моменту її складання укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку. Однак договір купівлі-продажу в обумовлений час нотаріально посвідчений не був.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 30 серпня 2016 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що унеможливило в подальшому нотаріально посвідчити спірний договір.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Разом з тим, суд першої інстанції під час розгляду справи не з`ясував чи була прийнята спадщина після смерті ОСОБА_3 , який є стороною спірного правочину, не визначив коло його спадкоємців та відповідно не залучив до участі у справі його правонаступника як співвідповідача.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та неодноразово підтримано Верховним Судом.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказав відповідачем ОСОБА_2 , зазначивши, що вона є належним відповідачем, оскільки на день смерті чоловіка ОСОБА_3 проживала разом з ним в с. Пужайкове Подільського району Одеської області, а тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Однак суд першої інстанції не досліджував питання належного відповідача у справі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 ставить питання про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ним як покупцем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як продавцями дійсним.

Відповідачами у даній справі мали б бути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Однак ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Позовні вимоги стосуються спадкового майна ОСОБА_3 , а саме житлового будинку, який належав померлому на праві спільної часткової власності.

Отже належними відповідачами у справі є ОСОБА_2 , а також особа, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Оскільки відповідачем зазначено лише ОСОБА_2 , в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про особу, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити належного відповідача у справі, а тому неналежний склад відповідачів у справі є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Враховуючи межі заявлених позовних вимог і визначений позивачем склад учасників справи, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити спір по суті, оскільки нормами процесуального права не передбачено здійснення заміни відповідача, залучення співвідповідача і можливості зміни позовних вимог на стадії апеляційного розгляду справи, у зв`язку із чим апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, як таких, що пред`явлені до неналежного відповідача. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Калініченка Сергія Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2026 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук