Справа № 465/7077/22 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1411/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 27 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції» про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

30.11.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про поділ майна подружжя.

Просив визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 46,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції», об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 05.09.2014 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Бурштинської міської ради Галицького району Івано - Франківської області, про що складено відповідний актовий запис №77. У липні 2017 року відповідач звернулась до нього з позовом про розірвання шлюбу. 22.08.2017 року Рогатинським районним судом Івано - Франківської області прийнято заочне рішення у справі №349/1031/17 про розірвання шлюбу. 05.12.2018 року постановою Івано - Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та змінено заочне рішення Рогатинського районного суду Івано - Франківської області від 22.08.2017 року та виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що сторони понад рік спільно не проживають разом. Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Івано - Франківського апеляційного суду від 05.12.2018 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Івано - Франківського апеляційного суду від 16.10.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Рогатинського районного суду Івано - Франківської області від 22.08.2017 року залишено без змін.

За період шлюбу ним та ОСОБА_3 набуто спільне майно подружжя, зокрема 26.04.2017 року придбано квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , проектний номер 24/М1, проектною загальною площею 48,13 кв.м. Вказане підтверджується попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року, укладеним між ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус» та ОСОБА_3 . Плановий термін завершення будівництва - 30.04.2019. Вартість квартири на момент укладення попереднього договору становила 764 627,00 грн, що еквівалентно 28 036,00 доларів США. Станом на день підписання попереднього договору, вся сума вартості квартири у розмірі 746 627 грн була сплачена. Дані платежі здійснено ОСОБА_3 спільними коштами подружжя під час шлюбу в інтересах сім`ї, що підтверджується випискою по особовому рахунку. Відтак, зазначене нерухоме майно фактично належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки було придбане за час шлюбу. Фактичним власником спільної квартири АДРЕСА_1 , згідно з попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року є ОСОБА_3 , а юридичним власником до моменту укладення Основного договору є ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус». Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 18 955 10 24 61 01, придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить позовні вимоги задоволити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 .

Зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 , поза увагою суду залишилося те, що квартира за адресою АДРЕСА_2 , проектний номер 24/М1, проектною загальною площею 48,13 кв.м придбана 26.04.2017 подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час перебування в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти подружжя. Даний факт підтверджується попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року, укладеним між ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус» та ОСОБА_3 , на укладення якого він надавав згоду. Плановий термін завершення будівництва 30.04.2019. Вартість квартири на момент укладення попереднього договору становила 764 627,00 грн, що еквівалентно 28036,00 доларів США. Платежі за попереднім договором сплачено спільними коштами подружжя, хоча стороною договору є тільки ОСОБА_3 . Фактичним власником спільної квартири АДРЕСА_1 , згідно з попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року є ОСОБА_3 , а юридичним власником (до моменту укладення основного договору) є ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус». Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 46,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час шлюбу, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, вона являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної нстианції представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 проти скарги заперечили.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності.

Відповідачі скористалися своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу (том 2, а.с. 110-118, 123-126).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.60 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 та 3 ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір (ст. 635 ЦК України).

Судом встановлено, що 26.04.2017 між відповідачкою ОСОБА_3 та ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус» було укладено попередній договір №24/М1, відповідно до якого сторони зобов`язалися у строк до 30 квітня 2019 року укласти основний договір за яким сторона - 1 (ТзОВ «Компанія з управління активами «Активні інвестиції») забезпечить передачу, а сторона - 2 ( ОСОБА_3 ) набуде за плату (згідно умов цього договору та основного договору) право власності на квартиру , проектний номер АДРЕСА_3 (надалі «квартира»). Продовження строку укладення основного договору здійснюється за додатковою угодою між сторонами. Плановий термін завершення будівництва 30.04.2019.

Відповідно до п.2.1 договору повна вартіть об`єкта нерухомого майна за договором № 24/М1 становить 764 627,00 грн, що еквівалентно 28 036,00 доларів США, за встановленим стороною 1 курсом долара США відносно національної валюти України (гривні) на дату укладення договору, з розрахунку 26 631 грн за 1 долар США станом на 26 квітня 2017 року.

Відповідно до п. 4 попереднього договору, на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором сторона 2 сплачує стороні -1 забезпечувальний платіж в сумі 746 627 гривень, що є еквівалентом 28 036 доларів США за встановленим Стороною 1 курсом долара США відносно національної валюти України (гривні) на дату укладення Договору, в сумі 26 631 грн за 1 долар США до 26 квітня 2017 року.

Згідно п. 5 попереднього договору забезпечувальний платіж сплачується з метою забезпечення виконання стороною 2 своїх зобов`язань за цим договором, та не є авансом (попередньою оплатою) чи поворотною фінансовою допомогою.

Згідно п. 8.1 попереднього договору, такий договір є попереднім договором і встановлює зобов`язання сторін укласти основний договір та не є договором купівлі продажу майнових прав, не може виступати правовстановлюючим документом на об`єкт нерухомого майна.

Згідно п. 8.2 попереднього договору, зобов`язання сторін по укладенню основного договору припиняється, якщо основний договір не буде укладено сторонами в строк згідно умов цього договору, і жодна зі сторін не направить іншій стороні пропозицію про продовження строку укладення основного договору.

Відповідно до положень п. 8.7 попереднього договору сторона 2 ( ОСОБА_3 ) довела до відома сторони 1, а сторона 1 взяла до уваги, що сторона 2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 . Відтак, сторони визначили, що попередній договір укладається за письмовою згодою чоловіка сторони 2 - ОСОБА_1 , який проживає за адресою Івано - Франківська область, Рогатинський район, с. Обельниця, викладеної у вигляді письмової заяви.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.08.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що була предметом попереднього договору, зареєстроване за ТзОВ «КУА «Активні інвестиції».

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, районний суд виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту права. Крім того, сторони не набули у власність квартиру АДРЕСА_1 та не зареєстрували на таку право власності. Попередній договір №24/М1, укладений 26.04.2017 року між ТзОВ «КУА «Активні інвестиції» та ОСОБА_3 не є договором купівлі - продажу майнових прав на спірну квартиру та не є правовстановлюючим документом. Основний договір сторонами не укладено. Відтак, суд дійшов висновку, що спірна квартира не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки не є їх власністю. Щодо доводів сторони позивача про те, що грошові кошти, які вносились ОСОБА_3 в якості забезпечувального платежу за попереднім договором, є спільними коштами подружжя, то такі суд не взяв до уваги, оскільки дійшов висновку, що стороною відповідача належними доказами підтверджено, що кошти за попереднім договором, які були внесені ОСОБА_3 в якості забезпечувального платежу відповідачем були внесені під час окремого проживання подружжя та припинення подружніх відносин, що підтверджується рішенням Рогатинського районного суду Івано - Франківської області від 22.08.2017, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Крім того, на час укладення договору ОСОБА_1 в Україні не перебував, що підтверджується листом Державної прикордонної служби від 27.02.2019 року, з якого вбачається, що 13.03.2017 року він виїхав за межі України в росію і повернувся в Україну 10.06.2017 року. Доводи відповідачки про те, що кошти, внесені як забезпечувальний платіж за попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року не були набуті за час шлюбу внаслідок спільної праці подружжя та в інтересах сім`ї, а є коштами матері ОСОБА_6 та брата ОСОБА_7 підтверджуються прінт скрінами її переписки з матір`ю, а також випискою по рахунку № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що 26.04.2017 року ОСОБА_8 (братом відповідачки) було вчинено численні операції зі зняття готівки, а також переказами коштів на рахунок, що належить відповідачці платіжними дорученнями № від 26.04.2017, № від 26.04.2017 року, випискою по рахунку № НОМЕР_2 , з якої вбачається, що 26.04.2017 року ОСОБА_8 було вчинено перекази коштів на рахунок, що належить ОСОБА_3 , а також показами свідків.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Однак, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18), постанові Верховного Суду від 18.05.2023 р. у справі №344/5528/22 та ін.

Матеріалами справи встановлено, що забезпечувальний платіж в сумі 764 627 грн. 00 коп., що на дату внесення в еквіваленті до національної валюти становив 28036,00 доларів США, ОСОБА_3 внесла в повному обсязі одним платежем 26 квітня 2017 року - в день укладення попереднього договору від 26 квітня 2017 року відповідно до умов такого.

На день укладення договору та перерахування коштів, відповідно до п. 8.7 Договору ОСОБА_3 довела до відома сторони 1 (забудовника), що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем та такий укладається за письмовою згодою її чоловіка ОСОБА_1 .

І лише у липні 2017 року, після укладення попереднього договору, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, описавши суб`єктивні і залежні від неї обставини, та вказавши період, з якого, на її думку, були припинені шлюбні відносини.

Висновок суду, щодо того, що «доводи відповідачки про те, що кошти, внесені як забезпечувальний платіж за попереднім договором №24/М1 від 26.04.2017 року не були набуті за час шлюбу, в результаті спільної праці подружжя та в інтересах сім`ї, а є коштами матері ОСОБА_6 та брата ОСОБА_8 , що підтверджується прінт скрінами переписки відповідачки з матір`ю ОСОБА_6 , а також випискою по рахунку, з якого вбачається, що 26.04.2017 року ОСОБА_8 було вчинено численні операції зі зняття готівки, а також перекази коштів на рахунок, що належить відповідачці платіжними дорученнями № від 26.04.2017, № від 26.04.2017 року, та випискою по рахунку, з якої вбачається, що 26.04.2017 року ОСОБА_8 було вчинено перекази коштів на рахунок, що належить ОСОБА_3 » спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, платіжними дорученнями № від 26.04.2017, № від 26.04.2017 року, які суд вважав доказами повної сплати забезпечувального платежу за рахунок коштів брата та метері відповідачки, підтверджується лише переказ коштів братом відповідачки - ОСОБА_8 на рахунок ОСОБА_3 на загальну суму 40 000.00 грн, по 20 000 грн кожен платіж, та зняття ним готівки в банкоматі у період з 24 квітня 2017 року по 26 квітня 2017 року у загальній сумі 56 200 грн.

Докази надання коштів матір`ю ОСОБА_6 на сплату забезпечувального платежу за попереднім договором, на думку колегії суддів, належними доказами не підтверджено, оскільки прінт скріни переписки матері відповідачки з нею та покази свідків не є належними доказами передання коштів.

З виписки по рахунку відповідачки ОСОБА_3 за період здійснення операцій з 26 по 27 квітня 2017 року вбачається поповнення нею рахунку готівкою на суму 764 627 грн (ціна договору), з якого нею і було здійснено у цьому ж розмірі забезпечувальний платіж.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що висновок районного суду, що кошти, які внесені ОСОБА_3 за договором є коштами матері та брата в повній сумі забезпечувального платежу, що становить 764 627 грн, не підтверджені належними доказами. Скан-копії листування відповідачки з матір`ю також не доводять, що кошти внесені відповідачем за договором належали матері чи брату.

Таким чином, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами поширення правового режиму спільного сумісного майна на кошти, внесені відповідачем за час перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 за попереднім договором № 24/М1 від 26 квітня 2017 року .

Згідно з ч. 3 ст. 61 СКУ, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ця норма кореспондує ч. 4 ст. 65 СКУ, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Суть попереднього договору полягає у спонуканні до укладення в майбутньому основного договору шляхом встановлення відповідного обов`язку та фіксації умов основного договору.

Таким чином, встановлені обставини спростовують доводи ОСОБА_3 про те, що вона самостійно інвестувала кошти у будівництво квартири, яку мала намір використовувати для власних потреб та є неспроможними у контексті того, що таке майно не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки відповідачка не спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя та не довела суду факту фінансування відповідного будівництва власними (особистими) коштами, тому протилежні висновки суду першої інстанції є помилковими та такими, що суперечать обставинам справи та нормам закону.

Отже, сплата відповідачкою повного розміру забезпечувального внеску за попереднім договором, відбулася до розірвання шлюбу між сторонами рішенням Рогатинського районного суду Івано - Франківської області 22.08.2017 року (справа №349/1031/17).

Не може залишатися поза увагою суду і те, що позивач ОСОБА_1 надавав згоду на укладання дружиною ОСОБА_1 попереднього договору№ 24/М1 від 26 квітня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що на даний час спірна квартира зареєстрована на праві власності за забудовником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції що виключає можливість оформлення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на таку.

Крім того, ухвалою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/5469/17 на кватиру №24 за адресою АДРЕСА_4 загальною площею 46,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції», що діє від свого імені в інтересах Пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Грінвіль Хаус», та є предметом спору у даній справі накладено арешт, що виключає можливість проведення щодо цього об`єкта нерухомого майна будь-яких реєстраційних дій.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження № 61-44843св18), щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), та в постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження № 61-44843св18) у яких зазначено, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20).

Таким чином, судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

В свою чергу, первинна реєстрація права власності на новостворене нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відбулася за забудовником Товариством з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції», і спірний об`єкт новоствореного майна набув статусу квартири в багатоквартирному житловому будинку.

Колегія суддів виходить з того, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката (пункт 1 частини першої статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

Колегія суддів також дійшла висновку, що по своїй суті укладений між ОСОБА_3 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції» попередній договір № 24/М1 від 26 квітня 2017 року є договором інвестування, за яким відповідачкою на рахунок забудовника внесено повну вартість об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що є достатні підстави для констатації того, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 є колишнім подружжям, при цьому, спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 46,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яка набута ними за час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, однак не є зареєстрована за будь - ким із них на праві власності та перешкодою для реєстрації права власності на таку за стороною попереднього договору, є накладення арешту на квартиру та реєстрація права власності на таку за забудовником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) вказано, що: "практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі №761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи наведене та те, що попередній договір був укладений під час перебування позивача у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 , презумпцію спільності коштів, які були сплачені за об`єкт інвестування відповідачка не спростувала, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, шляхом визнання спірної кварири спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 27 березня 2025 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 46,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Активні інвестиції», об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 січня 2026 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра