РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Козленко Г.О., за участю секретаря судових засідань Комової Д.К., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укргазбанк» про визнання відмови у звільненні, відповідно до поданої заяви від 16 червня 2021 року, незаконною; зобов`язання вчинити певні дії; відшкодування моральної шкоди; стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У первісно заявлених вимогах просила: визнати протиправною бездіяльність АТ «Укргазбанк» щодо невидання наказу про її звільнення за поданою заявою від 16 червня 2021 року та стягнути моральну шкоду; скасувати наказ про звільнення та стягнути компенсацію за невикористану додаткову відпустку і середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що 10 жовтня 2008 року її на підставі наказу зараховано на посаду економіста відділу адміністрування витрат ресурсів філіальною мережею управління фінансового контролінгу фінансово-бюджетного департаменту АТ «Укргазбанк». У період з квітня 2009 року до 12 травня 2021 року вона перебувала у різних видах відпусток (передродова, родова, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо), крайній строк відпустки припадав на 12 травня 2021 року (перший робочий день - 13 травня 2021 року). У період відпустки (11 травня 2021 року) Голова Правління АТ «Укргазбанк» видав наказ № 81-н/пт «Про скорочення штату працівників», за яким скорочена посада економіста відділу адміністрування витрат ресурсів філіальною мережею управління фінансового контролінгу фінансово-бюджетного департаменту з 16 липня 2021 року. Після виходу із відпустки 13 травня 2021 року заступником департаменту управління персоналом Маклай І. В. її ознайомлено з попередженням про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, запропоновано вільні станом на 13 травня 2021 року посади. На підставі поданої заяви від 18 червня 2021 року роботодавець видав наказ від 18 червня 2021 року № 377-П, яким звільнив позивача з посади на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України з 24 червня 2021 року.

Позивач зазначала, що висловила своє бажання (у формі письмової заяви) щодо звільнення раніше ніж закінчиться строк попередження про звільнення. Натомість роботодавець протиправно не реалізував заяву від 16 червня 2021 року. Вважала такі дії щодо відмови звільнення за заявою від 16 червня 2021 року протиправними, такими, що призвели до моральних страждань, втрати нормального прогнозованого життя та до тимчасової непрацездатності.

Посилалась на те, що при звільненні їй не була надана компенсація за невикористану додаткову відпустку за період 2015 року тривалістю 10 днів відповідно до статті 182-1 КЗпП України та статті 19 Закону України «Про відпустки» (в редакції 2015 року).

Незаконність звільнення позивачка пов`язала з тим, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний пропонувати працівнику вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також зобов`язаний пропонувати працівнику вакансії на час звільнення (які з`являються протягом 2 місяців до звільнення) і які відповідають його професії та кваліфікації (рівнозначні нинішній посаді або нижчі). Власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний пропонувати працівнику посаду вищого рівня, можливість призначення на такі посади визначається загальними правилами про комплектування кадрів, які діють на підприємстві. У період з дня попередження до моменту звільнення можуть з`явитися нові вакансії, а відтак у роботодавця виникає обов`язок повідомити працівника про такі вакансії, проте АТ «Укргазбанк» не виконав свого обов`язку і на момент звільнення, 24 червня 2021 року, не ознайомив із вакансіями, які були на підприємстві. Такі порушення роботодавця, як свідчить практика Верховного Суду, є підставою для скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

21 березня 2023 року позивач через свого представника подала заяву про уточнення позовних вимог, які викладено в такій редакції: визнати протиправною бездіяльність АТ «Укргазбанк» щодо невидання наказу про звільнення за поданою 16 червня 2021 року заявою про звільнення та стягнути моральну шкоду; визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення позивачки, поновити на роботі і стягнути компенсацію за час вимушеного прогулу.

26 грудня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від частини позовних вимог.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивача за два місця попереджено про звільнення та відразу ж запропоновано вакансії. Наказ про звільнення є законним. Позивач не обґрунтувала завдання моральної шкоди. Право на додаткову відпустку як особі, яка має двох дітей віком до 14 років, у позивачки за 2015 рік не виникло.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.07.2021 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УКРГАЗБАНК» про визнання відмови від звільнення незаконної, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.11.2021 суд ухвалив перейти до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УКРГАЗБАНК» про визнання відмови від звільнення незаконної, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні 30 грудня 2025 року представник позивача підтримав заяву ОСОБА_1 від 26 грудня 2025 року про відмову від позовних вимог у частині: визнання протиправною бездіяльності АТ «Укргазбанк» щодо невидання наказу про звільнення за поданою 16 червня 2021 року заявою та стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначав, що уточненні позовні вимоги позивача за своєю суттю є зміною предмету і підстав позову, що суперечить ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що позовна заява про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2008 року ОСОБА_1 на підставі наказу зараховано на посаду економіста відділу адміністрування витрат ресурсів філіальною мережею управління фінансового контролінгу фінансово-бюджетного департаменту АТ «Укргазбанк».

У період з квітня 2009 року до 12 травня 2021 року вона перебувала у різних видах відпусток (у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо), крайній строк відпустки припадав на 12 травня 2021 року (перший робочий день - 13 травня 2021 року).

У період відпустки (11 травня 2021 року) Голова Правління АТ «Укргазбанк» видав наказ № 81-н/пт «Про скорочення штату працівників», за яким скорочена посада економіста відділу адміністрування витрат ресурсів філіальною мережею управління фінансового контролінгу фінансово-бюджетного департаменту з 16 липня 2021 року.

Після виходу із відпустки 13 травня 2021 року позивачку ознайомлено з попередженням про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, запропоновано вільні станом на 13 травня 2021 року посади.

18 червня 2021 року роботодавець видав наказ № 377-П, яким звільнив позивачку з посади на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України з 24 червня 2021 року.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).

Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи в розумінні статті 49-2 КЗпП України є надання працівникові можливості завчасно визначитися з майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (див. постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року в справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року в справі № 333/4779/20).

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (див. постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2023 року в справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року в справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року в справі № 487/2191/17, Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року в справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року в справі № 742/1209/18, Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року в справі № 466/7604/17).

Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

У постанові від 28 серпня 2024 року в справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, оскільки скорочення двомісячного строку попередження працівника про наступне вивільнення не позбавляє працівника гарантій, які надані йому у зв`язку з обставинами змін в організації праці, а дотримання роботодавцем таких гарантій є обов`язковим для звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України незалежно від тривалості строку попередження при вивільненні, то роботодавець зобов`язаний надати працівникові, який вивільняється, пропозиції всіх вакансій (що відповідають його кваліфікації), які існували в нього з моменту попередження такого працівника про наступне вивільнення до дня його звільнення, з урахуванням положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Якщо працівник відмовився від усіх запропонованих роботодавцем вакансій, висловлюючи цим своє небажання продовжувати працювати на змінених умовах праці, тоді роботодавець вправі звільнити його з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України до завершення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення.

Наведене обумовлено тим, що КЗпП України розмежовує підстави для звільнення за суб`єктом, який це ініціює: 1) за угодою сторін; 2) з ініціативи працівника; 3) з ініціативи роботодавця.

Розірвання трудового договору у випадку змін в організації праці, в тому числі ліквідації чи реорганізації, є ініціативою роботодавця, що й створює для працівника відповідні гарантії від незаконного звільнення. Водночас надання таких гарантій не є формальністю у зв`язку лише із самим фактом змін в організації праці роботодавця, а спрямоване на випадки, коли продовження трудових правовідносин є об`єктивно неможливим, у тому числі у зв`язку з відмовою працівника працювати на змінених умовах. Тому факт такої відмови (за наявності відповідних вакансій) є визначальним.

Отже, обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. Такі вимоги стосуються і того випадку, коли працівник подав заяву на звільнення до завершення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення.

У цій справі позивача ОСОБА_1 з переліком вакансій ознайомлено востаннє 13 травня 2021 року, хоча звільнено з роботи з 24 червня 2021 року.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідач на порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України не запропонував ОСОБА_1 усі вакантні посади, які з`явились та існували на підприємстві з моменту повідомлення позивачки про наступне вивільнення до дня звільнення, адже матеріали справи не містять доказів ознайомлення вивільнюваної на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України працівниці з актуальним списком вакантних посад станом на дату звільнення з роботи - 24 червня 2021 року.

Внаслідок допущених роботодавцем порушень позивачка була позбавлена можливості обрати серед вакансій посаду відповідно до спеціальності, кваліфікації та досвіду, що підтверджує незаконність її звільнення та становить підставу поновлення на попередній роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з Порядком № 100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період».

За довідкою банку від 24 березня 2023 року № 304 середньоденна заробітна плата позивачки за два місяці перед звільненням становить 367,94 грн.

Період вимушеного прогулу складає 1164 робочих днів (з 25 червня 2021 року до 30 грудня 2025 року).

Позов про поновлення на роботі розглядався більше одного року не з вини позивачки, тому суд вирішує про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 428 282,16 грн (1164 дні*367,94 грн) без урахування сум податків та зборів, що підлягають обчисленню роботодавцем як податковим агентом під час виконання рішення суду.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд приходить до висновку, що факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що бездіяльність уповноваженої посадової особи заподіяла позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановляють ухвали слідчими суддями, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій спеціального суб`єкта і притягнення держави до цивільно - правової відповідальності, а свідчить про дотримання вищезазначених вимог України у кримінальному провадженні.

Крім того, доказів як фізичного чи психічного впливу, що за твердженням позивача призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів підтвердження порушення звичайного режиму життя, позивачем надано не було, позивачем не було зазначено причинний зв`язок між діями, рішеннями, бездіяльністю уповноважених вимогами КПК України спеціальних суб`єктів у кримінальному провадженні та настанням шкоди.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Питання судового збору суд вирішує в порядку ст.141 ЦПК.

Керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Скасувати наказ Акціонерного товариства «Укргазбанк» від 18 червня 2021 року № 377-П про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді економіста відділу адміністрування витрат ресурсів філіальною мережею управління фінансового контролінгу фінансово-бюджетного департаменту Акціонерного товариства «Укргазбанк».

Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазбанк» (, місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 16-22) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 червня 2021 року до 30 грудня 2025 року в розмірі 428 282 (чотириста двадцять вісім тисяч двісті вісімдесят) гривень 16 копійок без урахування сум податків та зборів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укргазбанк» (, місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 16-22) на користь держави 5614 грн 02 копійки.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді економіста відділу адміністрування витрат ресурсів філіальною мережею управління фінансового контролінгу фінансово-бюджетного департаменту Акціонерного товариства «Укргазбанк» та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О. Козленко