Дата документу 29.01.2025
Справа № 501/480/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовом, в якому просить договір позики оформлений розпискою від 28.03.2022 року визнати недійсним, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір (а.с.1-6).

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він 28 березня 2022 року уклав з ОСОБА_2 договір позики, оформлений розпискою, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в борг в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США. Згідно укладеного договору позики повернення боргу повинно відбутись в строк до 28 березня 2023 року. При цьому розписка про отримання грошей була написана ним проти його дійсної волі, під тиском, з погрозами застосування насильства до нього та його майна з боку ОСОБА_2 , а також без передачі грошових коштів.

Позивач просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі, а розгляд справи проводити без його участі.

Від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона підтверджує факт укладання договору позики грошової суми в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США та складання з цього приводу розписки від 28 березня 2022 року. Позивач в обумовлений договором строк борг не повернув і вона звернулась з позовом до суду з вимогою про стягнення боргу. Постановою Київського апеляційного суду по справі №501/1926/23 від 31 січня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено, стягнуто суму боргу. Твердження позивача про написання розписки проти його волі а також не передачу грошових коштів заперечує, вважає голослівними, не підтвердженими жодними доказами, адже зазначені дії нею не вчинялись, у зв`язку із чим, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Викликаний в судове засідання 21 січня 2025 року свідок ОСОБА_3 будучі належним чином повідомленим про дату, час та місце судового зсідання до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Суд, дослідивши та перевіривши докази вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 березня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики.

За умовами вказаного договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику в строк, встановлений договором. Повернення боргу повинно відбутись в строк до 28 березня 2023 року.

Згідно відповіді ГУ НП в Одеській області від 22.12.2023 року №5/1-102аз вбачається, що 28.03.2022 о 09:57 від ОСОБА_1 надійшла інформація, що у нього виник конфлікт із співмешканкою ОСОБА_2 , відповідно до рапорту поліцейського СРПП №1 Климик В.Г. від 28.03.2023 року було встановлено, що «конфлікт вичерпано до приїзду поліції, допомоги поліції не потребують, розібрались самостійно». За фактом розгляду звернення ОСОБА_1 31.03.2022 відділом поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області було прийнято рішення про списання матеріалів перевірки до справи №5/11 цього відділу.

Постановою Київського апеляційного суду по справі №501/1926/23 від 31 січня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , заборгованість за розпискою у розмірі 182843,00 грн. (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот сорок три грн. 00 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судовий збір.

Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з дня її прийняття 31.01.2024, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Окрім цього зазначеною постановою Київського апеляційного суду було встановлено наступні обставини:

«Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, які зобов`язався виплатити до 28.03.2023, що підтверджується розпискою.

… Встановивши, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, які зобов`язався виплатити до 28.03.2023, оригінал розписки знаходяться у позивача, і відповідач не довів факту повернення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики.

… Встановивши, що у строки встановлені у розписці, ОСОБА_1 не повернув отримані у борг грошові кошти, суд приходе до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка підписана під впливом насильства належним чином не підтвердженні.

Таким чином, надана позивачем розписка підтверджує факт отримання ОСОБА_1 у борг від ОСОБА_2 5000,00 доларів США та обов`язок ОСОБА_1 повернути кошти у строк до 28.03.2023 року.

… Відповідачем при розгляді справи не спростована дійсність відповідного правочину (розписки), у тому числі не доведено належними та допустимими доказами неотримання від позивача коштів у розмірі 5000 доларів США (або вчинення позивачем протиправного діяння відносно відповідача до та/або після складення ним відповідної розписки).

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідачем не доведено належними доказами повернення суми боргу позивачу, оскільки на момент розгляду справи у суді оригінал розписки про отримання позики у відповідача був відсутній.»

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Згідно з положеннями ст.ст.202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Дослідивши договір позики від 28.03.2022 на предмет відповідності вимогам ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що зазначений правочин є чинним, ознаки фіктивності даного правочину відсутні.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, який власноручно підписаний позивачем, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується Постановою Київського апеляційного суду по справі №501/1926/23 від 31 січня 2024 року. Договором позики також визначено дату повернення грошових коштів. Застосування фізичного чи психічного впливу під час складання договору позики та розписки позивачем не доведено.

Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ст.77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів порушення його прав, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні заявлених вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя