Провадження № 2/761/2086/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурімівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєва Інна Миколаївна про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

09 квітня 2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви від 28.02.2024 року позивач просить:

визнати недійсним договір купівлі-продажу частини квартири укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак Олесею Гурімівною 02.09.2020 року за реєстровим номером 3736;

визнати недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєвою Інною Миколаївною 01.07.2021 року за реєстровим номером 87;

визнати право власності на нерухоме майно у вигляді 12/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Вимоги позову обгрунтовані тим, що у 2020 році, накопивши грошові кошти на придбання кімнати у місті Києві, позивач звернувся до ОСОБА_3 щодо пошуку та придбання такої кімнати. Після знаходження нерухомого майна, позивач перерахував ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі, що на той час еквівалентно 17 000,00 доларів США для придбання кімнати.

Позивач вказує, що йому стало відомо 02.09.2020 року про придбання ОСОБА_3 кімнати №4 квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири.

В подальшому, за договором дарування від 01.07.2021 року ОСОБА_3 подарувала вказану квартиру ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що отримавши від нього грошові кошти ОСОБА_3 мала укласти договір купівлі-продажу від його імені, а не від свого і в подальшому підстави для дарування були відсутні та оскаржувані договори є фіктивними.

В судове засідання позивач не з`явився, звернувся із заявою про слухання справи в його відсутність та просив задовольнити заявлені вимоги.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про слухання справи в її відсутність та вказала, що у вирішенні заявлених вимог покладається на розсуд суду. Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що не знайома з позивачем та іншими відповідачами, вона надала довіреність розпоряджатись квартирою своєму синові ОСОБА_5 .

Уповноважений представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи у його відсутність та відсутність відповідача. Крім того представник в заяві вказав, що просить врахувати що вони позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про слухання справи в її відсутність. Також в заяві вказала, що факти викладені в позовній заяві вірно, з позовними вимогами вона згодна в повному обсязі.

Суд на підставі положень статті 223 ЦПК України ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились до суду.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.2 ст.216 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні, 02.09.2020 року між ОСОБА_2 від імені якої діяв ОСОБА_5 (далі - Продавець) та ОСОБА_3 (далі - Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу частини квартири, що складає 12/100 частин квартири АДРЕСА_2 , яка складається з дев`яти жилих кімнат, жилою площею 131,7 кв.м., загальною площею 193,2 кв.м., 12/100 частин квартири складають кімнату АДРЕСА_3 загальною площею 23,3 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3736.

В пункті 2 Договору зазначено, що продаж вчинено за 400 000,00 грн., які Покупець повністю сплатив Продавцю до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під договором підтверджує факт повного розрахунку та відсутності будь-яких претензій до Покупця.

В подальшому, за договором дарування від 01.07.2021 року ОСОБА_3 подарувала зазначену вище кімнату ОСОБА_4 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєвою І.М. та зареєстрований в реєстрі за №87.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що він перерахував ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, що є еквівалентною 17 000,00 доларів США, та саме за вказані кошти ОСОБА_3 придбала кімнату за вказаним вище договором купівлі-продажу. Однак договір купівлі-продажу мав бути вчинений він імені позивача, а не особисто відповідачем ОСОБА_3 .

З наданих до позову доказів (квитанцій про перерахування коштів) не можливо встановити дати таких перерахувань (крім двох квитанцій) та прізвище відправника.

Крім того, суду не надано доказів що вказані кошти були отримані відповідачем ОСОБА_3 .

Твердження позивача щодо домовленості з ОСОБА_3 на придбання нерухомості не підтверджені належними та допустимими доказами.

При зверненні до суду з позовом, позивач зазначав, що договір купівлі-продажу є фіктивним, а тому є законом передбачені підстави для визнання його недійсним.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд визнавав явку сторін в судове засідання обов`язковою для надання особистих пояснень в судовому засіданні. Однак вони на повідомлення суду не відреагували, не з`явились до суду для надання пояснень.

В той же час позивач не надав суду доказів фіктивності правочину.

Крім того, судом встановлено, що спірна кімната була продана на відкритих торгах, які відбулись 15.02.2024 року в межах виконавчого провадження №72020295 та переможцем торгів визнано ОСОБА_6 , який 23.02.2024 року зареєстрував своє право власності.

А тому з врахуванням зазначеного та дати звернення позивача до суду з позовом, суд вважає, що дії позивача спрямовані на ухилення ОСОБА_4 від виконання виконавчого листа.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, не доведено порушення прав позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурімівна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєва Інна Миколаївна про визнання договорів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула