Справа № 214/1994/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 січня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Пугача Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №214/1994/24 за позовною заявою (в уточненій редакції) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини в порядку спадкування за законом,-

Представники: від відповідача адвокат Трофименко М.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , діючи за довіреністю в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення засобами поштового зв`язку 22.02.2024 (надійшла до суду 29.02.2024), в якій просив суд визнати недійсною відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини від 21.09.2022, подану до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області.

Ухвалою суду від 13.03.2024 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України. На виконання ухвали суду 04.04.2024 на адресу суду засобами поштового зв`язку від ОСОБА_1 надійшла позовна заява в уточненій редакції із залученням до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , уточненням підстав позову та обраного способу захисту, в якій він просив суд: визнати недійсною його відмову від прийняття спадщини від 21.09.2022, подану до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5 (далі ОСОБА_5 /спадкодавець). Після його смерті відкрилася спадщина, до якої увійшли квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Спадкоємцями ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом були ОСОБА_2 дружина спадкодавця (мати позивача), сини ОСОБА_5 (позивач), ОСОБА_6 (третя особа у справі). 21.09.2022 він та ОСОБА_2 домовились, що він формально відмовляється від прийняття спадщини після смерті батька на користь ОСОБА_2 , а остання одразу після оформлення спадщини та отримання свідоцтв переоформить частки у спадщині, які належав би успадкувати ОСОБА_5 , шляхом оформлення правочинів договорів дарування або купівлі-продажу. Відповідну заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 позивач подав 21.09.2022 до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. Аналогічна домовленість існувала між ним та молодшим братом ОСОБА_3 , однак, не зважаючи на це, на останнього ОСОБА_2 оформила частки у двох вищезазначених квартирах. 19.05.2023 ОСОБА_1 стало відомо від самої ОСОБА_2 , що вона не мала наміру оформляти спадщину як це було ними обумовлено. Після цих подій, 24.05.2023, коли позивач перебував на військовій службі при виконанні бойових завдань, ОСОБА_2 «попрохала» його дружину разом з їх двома маленькими дітьми, молодшому з яких ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було менше року, залишити квартиру АДРЕСА_2 , виселившись з неї. З огляду на вказані обставини, на переконання ОСОБА_1 , при оформленні спадщини мати ОСОБА_2 діяла недобросовісно, ввела його в оману, а знаючи, що він несе військову службу в зоні ведення бойових дій, вирішила, що шансів повернутись живим у нього немає, вирішила переоформити квартиру на молодшого брата ОСОБА_3 , тим самим фактично позбавивши його частки у спадщині, ще й попри те, що іншого житла він не має. Окремо зауважив, що на військовій службі він перебуває з 17.02.2023, що унеможливлювало прибуття до нотаріальної контори та відкликання заяви про відмову він прийняття спадщини в межах визначеного законом строку. Враховуючи, що відмова від прийняття спадщини це односторонній правочин (постанова ВСУ від 24.11.2021 у справі №357/15284/18), тому його недійсність може бути визнана на загальних підставах у порядку цивільного судочинства, тобто з підстав, передбачених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК України (п.25 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7). Зазначив, що рішення про відмову від прийняття спадщини на користь матері ОСОБА_2 не відповідало його справжньому волевиявленню на той момент та, як виявилось, він помилково вважав, що мати не залишить його та своїх рідних онуків його дітей без житла.

Ухвалою суду від 08.04.2024 позовну заяву ОСОБА_1 в уточненій редакції прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання у справі.

Ухвалою суду від 18.06.2024 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів із Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Криворізького районного нотаріального округу копій матеріалів спадкової справи №273/2022 (номер у Спадковому реєстрі 69679173), заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувані докази надійшли до суду 16.07.2024.

Ухвалою суду від 23.09.2024 закрито підготовче провадження у справі з призначенням її до судового розгляду по суті.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами та заперечуючи проти їх задоволення, 09.05.2024 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Трофименко М.В. подала відзив на позов. Свої заперечення по суті пред`явлених до ОСОБА_2 вимог мотивувала тим, що ОСОБА_5 є чоловіком ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період перебування у шлюбі вони набули у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та двокімнатну АДРЕСА_2 . Враховуючи суть інституту спільної сумісної власності подружжя, частки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були рівними, тобто по 1/2 за кожним. Відтак, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до якої увійшли 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , спадкування яких здійснювалось в порядку спадкування за законом за відсутності спадкового договору та заповіту, складених за життя ОСОБА_5 . У відповідності до ст.1261 ЦК України до кола спадкоємців першої черги в порядку спадкування за законом належали ОСОБА_2 як дружина спадкодавця та сини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Заздалегідь між спадкоємцями було узгоджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовляються від своїх часток у спадщині на користь ОСОБА_2 з огляду на брак коштів для оформлення спадщини, розуміючи при цьому, що ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею, на яку буде оформлене майно після смерті ОСОБА_5 . Таким чином, після оформлення спадщини ОСОБА_2 стала одноособовим власником вищевказаних квартир, де її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають зареєстроване місце проживання. Представник акцентувала увагу на тому, що за змістом позову ОСОБА_1 не заперечував той факт, що 21.09.2022 він особисто, перебуваючи здоровим, усвідомлюючи значення своїх дій на той час, в нотаріальній конторі подав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 , його воля була особистою, а подання заяви про відмову від прийняття спадщини як правочин вчинено без здійснення на нього тиску чи примусу. Не дивлячись на те, що заяву про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 подав 21.09.2022, до суду він звернувся зі сплином тривалого часу, а саме 29.02.2024 після подій, які з його слів стосувалися виселення ОСОБА_2 24.05.2023 його дружини з дітьми з однієї із квартир. Неможливість відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини протягом встановленого строку позивач обґрунтовує перебуванням його на військовій службі у ЗСУ, проте, з наданих ним документів слідує, що на військовій службі у ЗСУ він перебуває з 17.02.2023, а з 08.07.2023 бере безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України. Відтак, на переконання представника відповідача, ОСОБА_1 мав достатньо часу з 21.09.2022 до 17.02.2023 вирішити питання відкликання поданої ним заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 . Що стосується правових підстав для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини як одностороннього правочину, то, на переконання представника відповідача, ОСОБА_1 не надано документального підтвердження на підтвердження того, що на момент вчинення правочину він був недієздатним або обмежено дієздатним, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Позивачем також не надано обґрунтування того, що він не усвідомлював природу правочину, оскільки прийшовши до нотаріуса, він чітко розумів, що подає заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька, а не укладає договір дарування чи купівлі-продажу майна. Говорячи про застосування з боку ОСОБА_2 обману до ОСОБА_1 , що стосувалося обіцянки вчинення інших правочинів відносно успадкованого майна у майбутньому, то представник звернула увагу, що позивач й так розуміє, що він та молодший брат ОСОБА_3 є єдиними спадкоємцями у випадку смерті їх матері ОСОБА_2 , а тому рано чи пізно все одно будуть власниками квартир чи їх часток у разі відсутності заповіту. Також позивачем не надано доказів щодо його звернення до правоохоронних органів стосовно застосування до нього ОСОБА_2 фізичного чи психічного тиску задля подання ним оспорюваної заяви. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача вважає заявлені ОСОБА_1 вимоги недоведеними.

Правом на подання відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 не скористався, клопотань про надання додаткового часу для цього не потребував.

Присутній в судовому засіданні 18.06.2024 позивач ОСОБА_1 пред`явлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. У подальшому правом на участь в судовому засіданні позивач не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Присутні в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Трофименко М.В., кожна окремо, заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, вважали їх безпідставними та недоведеними. Додатково відповідач зазначила, що прийняття спадщини та оформлення документів вона самостійно сплатила, сини відмовились від їх часток у спадщині після смерті ОСОБА_5 добровільно та свідомо. Власником інших 1/2 часток квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 вона є, оскільки приміщення були набуті нею та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність як подружжям. Житлово-комунальні послуги за квартири вона сплачує сама. У свою чергу, представник доповнила, що ОСОБА_2 намагалась врегулювати спір шляхом здійснення дарування квартири позивачеві, однак, його цікавили лише кошти. Будь-якого обману з боку відповідача не було, позивач свідомо та добровільно подав заяву про відмову від спадщини.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Підтвердив, що при вирішенні питання спадкування після смерті батька він та його брат ОСОБА_1 свідомо та добровільно подали заяви про відмову від прийняття спадщини на користь матері ОСОБА_2 . Пізніше брат передумав, звинувативши матір в обмані, якого насправді не було.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення / поновлення провадження по справі судом не вживались.

Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, врахувавши позицію учасників справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, зареєстрованому 20.12.1991 Жовтневим районним відділом РАЦСу м. Кривого Рогу, актовий запис №1408, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 20.12.1991.

Від шлюбу вони мають двох синів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 01.08.1994 відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу), та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 07.07.2003 відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області).

20.04.2004 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 набули у спільну сумісну власність трикімнатну квартиру загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2004, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Волошко О.М., зареєстрованого у реєстрі за №658. Право спільної сумісної власності було зареєстроване за ними КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 20.04.2004, запис №410 в книзі 159п-410, реєстраційний номер 5437800, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 набули у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору міни, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 25.04.2014, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., зареєстрованого в реєстрі за №443. Про набуття ОСОБА_5 квартири саме у спільну сумісну власність з ОСОБА_2 зазначено у п.8 договору. Право власності зареєстроване 25.04.2014, запис про право власності №5478730, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

За даними реєстру Криворізької міської територіальної громади, ОСОБА_1 з 19.05.2016 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , а ОСОБА_3 з 26.06.2018 за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, свідченням чому є свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_4 , видане 21.07.2022 Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Як визначено ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як слідує з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 14.09.2022 №70018526, заповітів чи спадкових договорів від імені ОСОБА_5 за його життя не складалось та в нотаріальному порядку не посвідчувалось.

Згідно зі ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України.

14.09.2022 Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №273/2022 на майно після смерті ОСОБА_5 , що слідує з Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Так, спадкоємцями першої черги в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_2 та сини ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . На момент смерті ОСОБА_5 разом з ним значились зареєстрованими ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Інших спадкоємців за законом, які б належали до першої черги спадкування за законом, в ході судового розгляду не встановлено, оскільки на момент смерті ОСОБА_5 його батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 17.05.1969) померли ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідно, свідченням чому є свідоцтва про їх смерть, наявні в матеріалах спадкової справи, копію якої витребувано судом.

Факт дійсності шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , на момент смерті останнього, відсутність записів про його розірвання, анулювання чи визнання недійсним тощо підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 11.07.2023 №2.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , оскільки квартири були набуті подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у власність в період перебування у шлюбі, що визначало їх статус як спільної сумісної власності; на іншу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 отримала свідоцтва про право власності від 11.07.2023 за №494.

Дослідженням матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 . При цьому, 16.09.2022 ОСОБА_3 подав до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини у вигляді належної йому частки у спадщині за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь матері ОСОБА_2 . Крім того, заяву про відмову від прийняття спадщини подав 21.09.2022 ОСОБА_1 .

Як вказувала відповідач, заздалегідь між сторонами справи було погоджено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 відмовляться від своєї частки на спадщину після смерті свого батька на користь ОСОБА_2 , так як не мали коштів для оформлення спадщини, та розуміли, що вони є єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 , а тому ніяких спорів з приводу цього не було.Вказану обставину також беззаперечно підтвердив ОСОБА_3 , будучи присутнім в судовому засіданні.

Позаяк, незважаючи на те, що ОСОБА_1 не оспорював факт наявності між ним та ОСОБА_2 домовленості щодо відмови від спадщини, останній вказував, що така відмова була вчинена на умові переоформлення на нього однієї з квартир ОСОБА_2 на підставі правочину у подальшому. Оскільки відповідач цього не вчинила та напрочуд вчиняє дії, які він розцінює як намір умисного позбавлення його сім`ї житла, позивач вважає, що таким чином його було введено в оману, а тому просив визнати подану ним заяву про відмову від прийняття спадщини недійсною як односторонній правочин, вчинений під впливом обману та такий, що не відповідав його волі, на цих підставах оскаржуючи її в судовому порядку.

Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Виходячи зі змісту вказаної матеріальної норми, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень, а також не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.

Відповідно до ч.5 ст.1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст..ст.225, 229-231 і 233 ЦК України. Це відповідно: вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; вчинення правочину під впливом помилки; вчинення правочину під впливом обману; вчинення правочину під впливом насильства; вчинення правочину під впливом тяжкої обставини.

Надаючи оцінку правовій природі відмови від прийняття спадщини, суд виходить з того, що це є одностороннім правочином. Так, односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила; односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз.1 ч.1, абз.1 ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до оскаржуваної заяви ОСОБА_1 від 21.09.2022 про відмову в прийнятті спадщини, у ній чітко вказано, що він «усвідомлює значення своїх дій та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, цією заявою відмовляється від належної йому частки у спадщині за законом після смерті свого батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У заяві також зазначено, що крім нього, іншими спадкоємцями за законом є дружина померлого ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 . Йому зрозуміло, що не допускається відмова від спадщини з умовою чи із застереженням, що відмова від спадщини має місце у відношенні всього спадкового майна, що він не може відмовитись від однієї частки спадщини, а іншу прийняти (ст.ст. 1268, 1273 ЦК України). Він стверджує в присутності нотаріуса, що в дієздатності не обмежений, під опікою, піклуванням не перебуває, не знаходиться в стан алкогольного, токсичного, наркотичного сп`яніння.

У заяві також міститься застереження про роз`яснення ОСОБА_1 нотаріусом, що заява не може бути повернена, але може бути ним відкликана протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (ст.ст.1269, 1270 ЦК України). Зміст ст.ст.225, 229-231, 233, 1273-1275 Цивільного кодексу України, йому нотаріусом роз`яснено.

Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; установлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Суд звертає увагу сторін спору також на приписи ст.3 ЦК України, за змістом яких загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17).

Так, із позовом позивач звернувся набагато пізніше після подання заяви про відмову від спадщини, не оспорюючи той факт, що своїм правом на відкликання заяви він не скористався, питання поновлення цього строку не ставив. Фактичні підстави звернення позивача до суду з позовом про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною обумовлені введенням його в оману з боку ОСОБА_2 щодо умов, за яких мало місце подання ним такої заяви, які вона зі свого боку не виконала.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: - по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; - по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; - по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду від 01.02.2021 у справі №285/1881/17 зроблено правовий висновок, відповідно якого тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Враховуючи те, що вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, позивач ОСОБА_1 , відмовляючись від спадщини, вчинив односторонній правочин, тому в даному випадку відсутня інша сторона правочину, яка могла б ввести позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. До того ж поданій позивачем заяві про відмову від прийняття спадщини відсутнє посилання, що така відмова була вчинена ним саме на користь ОСОБА_2 , зважаючи на наявність іншого спадкоємця брата ОСОБА_3 . Такі дії вказують на суперечливість поведінки ОСОБА_1 щодо обставин спору, що може тлумачитися як порушення принципу добросовісності цивільних правовідносин.

Якщо ж взяти до уваги той факт, що інший спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом ОСОБА_3 також подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , однак, з чітким зазначенням на користь матері ОСОБА_2 , тому фактично ОСОБА_2 залишилась єдиною спадкоємицею, яка успадкувала усе майно після смерті ОСОБА_5 . Однак, цей факт не може розцінюватись як те, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно або з наміром умисно позбавити сина ОСОБА_1 спадщини після смерті батька.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч.ч.1-4 ст.12, ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При наданні оцінці та проведенню аналізу зібраних у справі доказів та аргументів обох сторін, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що в даному випадку мав місце саме обман з боку відповідача, наявність в її діях умислу на позбавлення позивача спадщини з меркантильною метою, а також, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення. При поданні заяви про відмову від прийняття спадщини, ОСОБА_1 було роз`яснено під підпис про безумовність та беззастережність його заяви про відмову від прийняття спадщини, а також право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Доказів, які б свідчили, що нотаріус не роз`яснив йому суть заяви та наслідки її подання, позивач суду не надав.

Слушними також є зауваження сторони відповідача, що в позовній заяві ОСОБА_1 не заперечував того факту, що 21.09.2022 він особисто, перебуваючи здоровим, усвідомлюючи значення своїх дій на той час, в нотаріальній конторі написав заяву про відмову у прийняття спадщини, і його воля була особистою та правочин вчинено без тиску на нього та без примусу. Його дієздатність було перевірено нотаріусом.

Отже, підписуючи заяву про відмову від спадщини з усіх підстав, ОСОБА_1 свідомо позбавив себе права на частку у спадщині. Суд зауважує, що цивільне законодавство надає можливість спадкоємцю змінити своє рішення щодо відмови від прийняття спадщини: ч.6 ст.1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Не дивлячись на те, що заява ОСОБА_1 була подана 21.09.2022, останній звернувся до суду у лютому 2024 року після подій, які, з його слів, мали місце 24.05.2023 та стосувалися виселення ОСОБА_2 його дружини разом із дітьми з квартири АДРЕСА_2 , в той час як правовстановлюючі документи на успадковані квартири після смерті ОСОБА_5 отримала 11.07.2023, що у сукупності хронологічно викликає неузгодження у доводах позивача, а за відсутності доказів вчинення ОСОБА_2 дій, спрямованих на позбавлення сім`ї позивача житла, ставить під сумнів формальність підстав ініціювання ним спору. Не надано ОСОБА_1 також доказів його звернень до правоохоронних органів з приводу застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_2 щодо написання заяви про відмову від спадщини на її користь в аспекті обраного ним способу захисту прав, а також звернень до судових органів, суб`єктів соціальної взаємодії, органів опіки та піклування стосовно позбавлення житла його малолітніх дітей та дружини на підтвердження підстав, покладених в обґрунтування вимог.

Що стосується посилань позивача на неможливість реалізації права на відкликання заяви про відмову від спадщини в межах встановленого законом строку (тобто до 20.01.2023) у зв`язку з перебуванням у ЗСУ, то суд оцінює їх критично, оскільки з наданої позивачем довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України від 14.11.2023 слідує, що ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України у м. Святогірськ Краматорського р-ну Донецької обл., с-щі Борова Ізюмського р-ну Харківської обл.. в період часу з 08.07.2023 до 21.07.2023, а з 17.01.2023 загалом перебуває у ЗСУ (довідка ВЧ НОМЕР_6 від 26.11.2023 №6637/94, записи у посвідченні офіцера, виданому на ім`я ОСОБА_1 ). Відтак, у разі дійсності наявності у позивача наміру відкликати оспорювану заяву, подану 21.09.2022, позивач мав для цього достатньо часу. Натомість, сама по собі зміна ним свого рішення щодо відмови від прийняття спадщини після сплину строку на відкликання такої заяви не може визначати наявність правових підстав для визнання такої відмови недійсною.

Інші доводи ОСОБА_1 стосовно предмету ініційованого ним спору та підстав суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, які не можуть бути за підставу для задоволення позову.

Посилання позивача на подання заяви про відмову від прийняття спадщини до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори замість Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори, де фактично було й заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 , суд розцінює як формальну описку, яка на суть вирішення спору не впливає.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини фактично ґрунтуються на припущеннях, є недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні.

Зважаючи на те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені ним витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог (в уточненій редакції) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного рішення шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інн НОМЕР_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , інн НОМЕР_8 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , інн НОМЕР_9 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 17.01.2025.

Суддя О.І. Євтушенко