Справа № 135/865/24
Провадження № 2-о/135/6/25
РІШЕННЯ

Іменем України

20.01.2025 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.

з участю секретаря судових засідань Кузьміних О.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м Ладижин цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту проживання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В заяві зазначив, що 14.06.2024 за його заявою до сервісного центру №11 в м.Ладижин Головного управління Пенсійного Фонду у Вінницькій області в порядку екстериторіальності Головним управлінням ПФ України в Дніпропетровській області було прийнято рішення про відмову у призначенні йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підставою для відмови стало те, що він не проживав станом на 1 січня 1993 року більше 4 років на території зони посиленого радіоекологічного контролю, у той же час йому було зараховано 2 роки 8 місяців 17 днів проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю. При цьому, він має статус постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю більше 4 років. Зокрема, йому було видано посвідчення постраждалої особи 4 категорії за № НОМЕР_1 , що свідчить про набуття статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та факт проживання ним більше 4 років на території радіоекологічного контролю. Натомість, підтверджено витягом з Реєстру територіальної громади від 23.05.2024 проживання з 23.03.1991 по даний час, а також зараховано період навчання в Ладижинському радгоспі-технікуму. Однак, період проживання з 26 квітня 1986 року по 16 лютого 1990 року тривалістю більше 4 років не підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування.

Тому він звернувся в суд із заявою про встановлення факту проживання в м. Ладижин в період з 27 червня 1986 року по 27 червня 1987 року та в період з 09.06.1989 року по 22.03.1991 року.

Вказав, що відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади не підтверджено його проживання в м. Ладижині в спірний період, що унеможливлює отримання цієї інформації в досудовому порядку через органи місцевого самоврядування. Вважає, що статус особи, постраждалої від наслідків Чорнобильської катастрофи вже було встановлено, а спір про право на отримання чорнобильського статусу відсутній, так як йому видано посвідчення 4 категорії за № НОМЕР_1 і досудової процедури підтвердження факту проживання не існує. Вказав, що 26.06.1986 року він закінчив Почилинецьку середню школу Жмеринського району Вінницької області і отримав атестат. Після закінчення школи він приїхав відразу ж в місто Ладижин для того, щоб вступати на навчання до Ладижинського радгоспу-технікуму та проживав в період з 27 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року по АДРЕСА_1 . З 1 вересня 1986 року проживав в гуртожитку Ладижинського радгоспу-технікуму, де розпочав навчання на першому курсі. З 28.06.1987 по 08.06.1989 проходив військову службу в рядах Радянської армії та не проживав в місті Ладижин. Після звільнення з військової служби з 09.06.1989 року і по даний час проживав в місті Ладижин. Після звільнення з військової служби поновив навчання в Ладижинському радгоспі-технікумі, який закінчив 30.04.1991 року.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заявлені вимоги, викладені в заяві, підтримав, просив їх задовольнити.

Додатково пояснив, що він в був приписаний в с. Почапинці Жмеринського району, де навчався в школі. В червні 1986 року приїхав в м. Ладижин, щоб поступати в технікум. Поступив в технікум в вересні 1986 року і тоді прописався в гуртожитку. Коли вчився в технікумі, проживав та був приписаний в гуртожитку технікуму. До цього часу він проживав в людей, ходив на додаткові заняття по математиці. На додаткові заняття ходив один місяць, здав екзамен, після чого влітку була практика в технікумі 1 місяць.

Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницької області належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник подала до суду відзив на заяву, у якому просила заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду через те, що законом передбачено позасудовий порядок встановлення факту, про який просить заявник. Крім того, представник заінтересованої особи вказала на те, що заява про встановлення факту постійного проживання у визначеному місці не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а спір між заявником та територіальним органом Пенсійного фонду України щодо права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки вказаний спір є спором публічно-правовим. Просила розглянути справу без участі представника Пенсійного Фонду.

Дослідивши письмові докази та покази свідків, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання в м. Ладижин підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Суд встановив, що 14.06.2024 Рішенням Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області №29 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки на 01.01.1993 заявник не прожив 4 роки в зоні посиленого радіологічного контролю. Зазначено, що заявник працював та навчався в зоні посиленого радіологічного контролю 2 роки 8 місяців 17 днів станом на 01.01.1993 року, що недостатньо для призначення пенсії за статтею 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Почапинці Жмеринського району Вінницької області, що підтверджується паспортом громадянина України.

З копії атестату про середню освіту № НОМЕР_2 вбачається, що 26 червня 1986 року ОСОБА_1 було видано атестат про середню освіту, здобуту в Почапинецькій середній школі Жмеринського району Вінницької області.

З копії диплома серії НОМЕР_3 , виданого 30.04.1991 року, вбачається, що ОСОБА_1 30.04.1991 року закінчив повний курс Ладижинського радгоспу-технікуму та отримав диплом.

З архівної довідки ВСП «Ладижинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету» № 196-09 а від 23.05.2024 вбачається, що 28.06.1987 року ОСОБА_1 відрахований з числа студентів в зв`язку з призивом в ряди Радянської армії та після повернення зі служби зарахований до складу студентів денного відділення для продовження навчання.

Згідно уточнюючої інформації, наданої на запит суду, ВСП «Ладижинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету» від 26.12.2024 зазначено, що згідно військового квитка ОСОБА_1 був демобілізований у запас 08.06.1989 на підставі наказу МО СССР №117 від 28.03.1989 року, та вказано на технічну помилку в архівній довідці щодо дати зарахування в число студентів.

З копії посвідчення Серії НОМЕР_4 , виданого Вінницькою облдержадміністрацією, видно, що 07.06.1993 ОСОБА_1 набув статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4) як «громадянин, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 198_ роках».

В копії трудової книжки серії НОМЕР_5 зазначено, що 01.09.1996 ОСОБА_1 був зарахований студентом до Ладижинського технікуму. В період з 28 червня 1987 року по 8 червня 1989 року проходив службу в армії. 30.04.1991 відрахований з числа студентів у зв`язку з закінченням навчання у Ладижинському технікумі.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, виданої 23.05.2024 року відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади видно, зокрема, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_2 , з 23.03.1991 року.

Вказані відомості з довідки про реєстрацію місця проживання підтверджуються відповіддю на запит суду, наданою відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади від 15.07.2024 року. Серед іншого, в даній довідці зазначено, що ОСОБА_1 видавався паспорт 01.02.2000 року Ладижинським МВМ УМВС України у Вінницькій області.

З військового квитка ОСОБА_1 видно, що він був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на строкову службу і направлений у військову частину 28.06.1987 року. 08.06.1989 року в зв`язку із закінченням строку служби був звільнений в запас та направлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де був зобов`язаний стати на облік до 11.07.1989 року. Згідно відмітки у військовому квитку зазначено, що ОСОБА_1 став на військовий облік Ладижинської міської ради 30.06.1989 року.

Свідок ОСОБА_2 суду показав, що є земляком ОСОБА_1 , раніше проживав з ним по сусідству в с. Почапинці. Пам`ятає, що ОСОБА_3 приїздив з товаришем здавати документи для вступу в Ладижинський технікум. В гуртожиток їх не приймали, бо ще не були студентами і ОСОБА_3 жив у нього вдома. Це було в 1986 році після закінчення дітьми школи, десь в другій половині червня. Після зарахування в технікум, ОСОБА_3 теж у нього проживав десь до вересня, в цей час їздив потягом додому в село із станції на Жмеринку, можливо на вихідні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років пенсійний вік зменшується на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Відтак, судом встановлено, що звернення ОСОБА_1 до суду про встановлення факту проживання в м. Ладижин пов`язане із необхідністю підтвердження ним часу проживання в м. Ладижин, що в свою чергу необхідно для можливого зниження пенсійного віку. Тобто факт, який просить встановити заявник має юридичне значення.

У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до вимог п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки не є визначальною обставиною.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце проживання особи з місцем реєстрації даної особи, а ототожнює його з місцем проживання особи, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що ОСОБА_1 постійно проживав в м. Ладижин Вінницької області, зокрема і в період з 1 вересня 1986 року по 27 червня 1987 року та в період з 30 червня 1989 року по 22 березня 1991 року.

Судом встановлено, що 1 вересня 1986 року ОСОБА_1 вступив до Ладижинського радгоспу-технікуму та навчався там по 27 червня 1987 року. Відтак, як письмовими доказами, так і показами свідка підтверджено, що заявник навчався на території м. Ладижин з 01.09.1986 по 27.06.1987, та відповідно проживав в м. Ладижин Вінницької області, зокрема, і в період з 1 вересня 1986 року по 27 червня 1987 року.

При цьому, ненадання заявником письмових доказів проживання в цей час в гуртожитку Ладижинського радгоспу-технікуму, не спростовує такий висновок суду, оскільки письмовими доказами достовірно підтверджено факт навчання ОСОБА_1 в технікумі з 01.09.1986 року. При цьому, навчальні корпуси технікуму знаходяться в м. Ладижин.

Встановлено, що 28.06.1987 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу та направлений в військову частину. В зв`язку з чим перервав своє навчання в технікумі та відповідно і проживання в м. Ладижин.

Також встановлено, що в період з 28 червня 1987 року по 8 червня 1989 року ОСОБА_1 проходив службу в армії.

Крім того, згідно даних військового квитка підтверджено, що після звільнення з військової служби 08.06.1989 року ОСОБА_1 30.06.1989 року був прийнятий на військовий облік Ладижинською міською радою.

Після чого він поновив навчання в Ладижинському радгоспі-технікумі, який закінчив 30.04.1991 року.

Відтак, письмовими доказами підтверджено, що заявник на території м. Ладижин продовжив проживання з 30.06.1989 року. Після чого, продовжив навчання і закінчив Ладижинський радгосп-технікум 30.04.1991 року. Відтак, відповідно встановлено, що він проживав в м. Ладижин Вінницької області, зокрема, і в період з 30 червня 1989 року по 22 березня 1991 року.

Разом з тим, в частині вимог заяви про встановлення факту постійного проживання заявника в м. Ладижин в період з 27 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року та в період з 9 червня 1989 року по 29 червня 1989 року, в судовому засіданні не встановлено достатніх та достовірних доказів на підтвердження цього факту. Вказані періоди проживання ОСОБА_1 в м. Ладижин не підтверджено жодними письмовими доказами.

Щодо посилання в заяві на те, що заявник є потерпілим від Чорнобильської катастрофи і йому видано відповідне посвідчення, то дана обставина автоматично не підтверджує те, що саме з 27 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року та в період з 9 червня 1989 року по 29 червня 1989 року заявник проживав в м. Ладижин.

Судом не ставиться під сумнів право заявника на користування пільгами, як особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, та якій видано відповідне посвідчення. Разом з тим, посвідчення, видане заявнику, не містить зазначення періодів у відповідному місці постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю. Як і не прив`язує видачу посвідчення до конкретного населеного пункту.

Так, фактично єдиними доказами, на які посилається заявник на підтвердження факту постійного проживання в період з 27 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року є покази свідка ОСОБА_2 . Жодних письмових доказів на підтвердження факту проживання в зазначені періоди заявником не надано.

При цьому, суд критично сприймає покази свідка ОСОБА_4 адже лише з його показів неможливо достовірно встановити що з 27 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року ОСОБА_1 постійно проживав в м. Ладижин.

Тимчасове проживання в свідка ОСОБА_2 заявника до зарахування його в число студентів, без підтвердження іншими письмовими доказами того, що таке проживання було постійним не підтверджує факт постійного проживання заявника в м. Ладижин в період з 27 червня 1986 року по 31.08.1986 року.

При цьому, суд зазначає, що за даних обставин покази свідка не можуть бути єдиною підставою для встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення, а жодних письмових доказів в цій частині заявником не надано.

Окрім цього, враховуючи, зокрема, пояснення ОСОБА_1 , є очевидним те, що будучи звільненим з військової служби 08.06.1989 року, ОСОБА_1 , як він вказував, кілька днів добирався додому потягом в м. Жмеринка з військової частини, яка знаходилась далеко від місця проживання, а саме в Архангельській області, м. Мирне, станція Плесецьк.

Окрім цього, із оглянутої копії погосподарської книги за місцем проживання ОСОБА_1 в с. Почапинці видно, що в ній міститься відмітка про те, що після служби в армії ОСОБА_1 повернувся в с. Почапинці 15.06.1989 року.

Відтак, те, що саме з 30.06.1989 року ОСОБА_1 продовжив проживання в м. Ладижин відповідає як його поясненням в цій частині, так і даним військового квитка про взяття на військовий облік Ладижинської міської ради 30.06.1989, копії погосподарської книги.

Виходячи із наведеного, суд вважає, що обставини, викладені в заяві частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, судом встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживав в період з 1 вересня 1986 року по 27 червня 1987 року, та в період з 30 червня 1989 по 22 березня 1991 року в місті Ладижин Вінницької області, в іншій частині вимог заява не знайшла свого підтвердження.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 263 265, 294, 315-319 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) в м. Ладижин Вінницької області в період з 1 вересня 1986 року по 27 червня 1987 року, та в період з 30 червня 1989 року по 22 березня 1991 року.

В задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя