ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року м. Чернівці Справа № 726/446/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Черкеза Іллі Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Мілінчук С.В., дата виготовлення повного тексту рішення суду не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 45720,60 грн матеріальної шкоди, 7000 грн моральної шкоди та судові витрати, пов`язані із розглядом справи.

В обґрунтування позову посилався на те, що 27.03.2023 року відбулася ДТП за участю транспортних засобів «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

На момент ДТП зазначені транспортні засоби були забезпечені згідно з договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Учасники ДТП на місці події дійшли згоди щодо оформлення страхової події повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 27.03.2023 року, тобто шляхом оформлення європротоколу, де, крім іншого, ОСОБА_2 визнала свою вину у вчиненні ДТП.

Як наслідок, позивачкою 07.04.2023 року була надіслана заява про страхове відшкодування №05560/28/2023/53, за якою страховою компанією СК AT «СГ» TAC» було виплачене позивачці страхове відшкодування у сумі 78 400 грн.

В подальшому, з метою визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу ОСОБА_1 звернулась до судового експерта, Провадження №22-ц/822/76/25

відповідно до висновку якого №92/23 від 26.12.2023 року вартість відновлювального ремонту «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 124 120, 60 грн.

Разом з тим, відповідачка як винуватець ДТП, незважаючи на визнання нею своєї вини, не відшкодувала свою частину завданої шкоди навіть частково, а тому позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 45 720,60 грн та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду сторона відповідача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Вказує, що після ДТП ОСОБА_2 було викликано представників патрульної поліції з метою встановлення всіх обставин справи та складання відповідних адміністративних матеріалів, однак у зв`язку із врегулюванням між сторонами ситуації, позивач відмовилась від оформлення матеріалів ДТП та, відповідно, складання на відповідача адміністративного протоколу за ст.124 КУпАП працівниками патрульної поліції, та вирішили разом оформити ДТП за допомогою письмового повідомлення - європротоколу.

Стверджує, що позивач, будучи ознайомлена із певними обмеженнями у страхових виплатах, добровільно обрала складання спільного повідомлення про ДТП (Європротокол) та надала письмове пояснення працівникам патрульної поліції, де зазначила про відмову від складання адміністративних матеріалів стосовно відповідачки, що шкода завдана пошкодженням її автомобіля не перевищує 80 000 грн.

В подальшому, позивач подала заяву про страхове відшкодування від 07.04.2023 року, в якій, крім погодження розміру страхового відшкодування у розмірі 78 400 грн, зазначила, що не наполягає на проведенні оцінки, експертизи.

В подальшому, позивач звернулася до судового експерта з проханням провести огляд свого транспортного засобу 11.12.2023 року, тобто майже через 9 місяців після отримання грошового відшкодування від страхової компанії, що в свою чергу, підтверджується не викликом іншої сторони на проведення такого огляду автомобіля експертом, а його висновок має реально завищену суму відновлювального ремонту.

Звертає увагу на те, що у висновку експертизи вказано на те, що досліджуваний транспортний засіб є на ходу з особливостями стану, що, в свою чергу, свідчить про можливість пересування позивачем на даному транспортному засобі, завдання будь-яких нових пошкоджень, замінити будь-які деталі та вчинити інші незаконні протиправні дії, які призвели до невірного прорахунку відновлювального ремонту експертом.

Крім цього, у експертному висновку №92/23 від 26.12.2023 року показники одометра транспортного засобу позивача суттєво відрізняються від тих, які містяться у акті огляду транспортного засобу від 30.03.2023 року, що судом не було взято до уваги.

Звертає увагу, що судом у прийнятті рішення взагалі не було взято до уваги висновку автотоварознавчої експертизи, яка була проведена за ухвалою цього ж суду, за висновком якої було встановлено, що вартість матеріального збитку завданого транспортному засобу позивача станом на 27.03.2023 року могла становити 62 091,94 грн, що вказує на покриття матеріального збитку потерпілій з боку страховика.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

До початку розгляду справи колегія суддів вказує наступне.

16.12.2024 року ухвалою Чернівецького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою сторони відповідача.

Копію апеляційної скарги разом із ухвалою про відкриття апеляційного провадження 16.12.2024 року направлено на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) (т.2 а.с.98-101).

Зазначена стороною позивача адреса міститься в позовній заяві, заявах по суті справи, запереченні, відповіді на відзив, тощо.

Відомостей про зміну адреси чи заяви про таку, матеріали справи не містять.

Конверт, адресований ОСОБА_1 , повернувся до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2023 року у справі №9901/471/21 зробила висновок, що саме позивач як особа, яка ініціювала судовий процес з метою захисту своїх прав, свобод та інтересів, має бути зацікавлений у тому, щоб організувати належне та своєчасне отримання кореспонденції від суду, а положення КАС не покладають на суд обов`язку встановлювати обсяг повноважень та особу того, хто поставив підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення щодо отримання такої кореспонденції, якщо її було доставлено за вказаною самим позивачем адресою для листування.

Відповідно до п.3 ч.7 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Зазначений висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року, справа №755/17944/18.

Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки.

Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

За наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що ним виконано приписи ст.128 ЦПК України, а тому ОСОБА_1 є учасником справи, який належним чином повідомлена і правом на подання відзиву не скористалася.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення щодо стягнення матеріальної школи суд першої інстанції вказав, що розмір шкоди, яка виражена у вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, знаходить своє відображення у досліджених доказах, є доведеною стороною позивача належним чином та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення моральної шкоди в заявленому розмірі суд вказав, що сам факт порушення цивільних прав, в даному випадку завдання шкоди, яку позивач тривалий час не спроможна компенсувати у повному обсязі, сам по собі завдає певних моральних страждань. Однак оцінити їх, виразивши у грошовому еквіваленті, є неможливим. За таких умов, керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, суд прийшов висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 у розмірі 5 000 гривень буде справедливою сатисфакцією сторони, яка зазнала шкоди, яка перебувала у причинно-наслідковому зв`язку із погіршенням психологічного стану позивача.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України, виходячи з наступного.

Що стосується суті спору, колегія судді відзначає наступне.

Обставини скоєння ДТП 27.03.2023 року, участю транспортних засобів «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , користування транспортними засобами на відповідній правовій основі, виклик ОСОБА_2 на місце ДТП патрульної поліції, відмова сторін від складення адміністративних матеріалів та згода учасників ДТП на оформлення такого шляхом складення повідомлення європротоколу із визнанням вини ОСОБА_2 , - сторонами визнається та не спростовується (т.1 а.с.10).

На час вчинення ДТП цивільна-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована за договором ОСЦПВ власників наземних транспортних засобів AT «СГ «TAC».

27.03.2023 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «СГ «ТАС» із повідомленням про ДТП, де зазначила обставини останнього (т.1 а.с.10).

30.03.2023 року представником страховика було оглянуто транспортний засіб «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , виявлено пошкодження, які відображено у акті огляду транспортного засобу (дефектної відомості), крім того, зафіксовано фактичний пробіг 155 453 км (т.1 а.с.11).

Як встановлено із відповіді CK «СГ «TAC» на адвокатський запит №374 від 05.03.2024 року, за результатами проведення огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування.

07.04.2023 року ОСОБА_1 звернулась до страховика із заявою про страхове відшкодування №05560/28/2023/53, підтвердила чинність страхового полісу відповідача на дату ДТП серії АТ№3067324, погодилася з тим, що розмір страхового відшкодування складатиме 78 400 грн з вирахуванням франшизи й обумовила, що не наполягає на проведенні оцінки, експертизи свого пошкодженого майна, не вказала понесення будь-яких витрат (т.1 а.с.13).

13.04.2023 року AT «СГ «TAC» (приватне) було перераховано страхове відшкодування у розмірі 78400 грн.

Відповідно до висновку експерта від 26.12.2023 року №92/23, виготовленого судовим експертом Юзвою С.Г., встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП 27.03.2023 року, в цінах станом на час завершення виконання цієї експертизи становить 124 120, 60 грн (т.1 а.с.15-27).

Також, в матеріалах справи знаходиться висновок експерта Чернівецького НДЕКЦ №СЕ-19/126-24/8363-АВ від 06.09.2024 року (проведена виключно за наданими матеріалами цивільної справи та фотозображеннями), згідно якого вартість відновлювального ремонту КТЗ «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , могла складати 152 258,02 грн, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (0,62), станом на 27.03.2023 року могла складати 62 091,94 грн (т.1 а.с.230-245).

Особливості страхування цивільно-правової відповідальності окремих категорій громадян України визначені ст.13 вказаного Закону, однак ні позивач, ні відповідач не відносяться до зазначеної категорії осіб.

Так, між сторонами виник спір про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

За правилами ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1.7. ст.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що забезпечений транспортний засіб транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За приписами з ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частина 1 ст.1194 ЦК України передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з п.22.1 ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі №754/1108/15-ц).

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.

Відповідно до ст.28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст.29 вказаного Закону).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

У цій справі учасники ДТП скористалися правом на складення повідомлення про ДТП шляхом заповнення європротоколу, та, як наслідок, потерпілою стороною отримано страхове відшкодування, розмір якого було обчислено страховою компанією відповідно до п.п.4 п.1 постанови Правління НБУ від 30 травня 2022 року №108 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з яким максимальні розміри страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Національної поліції України (тобто у разі складання Європротоколу) у розмірі 80 000 грн на потерпілого, з вирахуванням розміру франшизи, яка становила 1 600 грн = 78 400 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що межею відшкодування збитків, пов`язаних із ДТП, за умови складанні європротоколу обмежується 80 000 грн, є неприйнятними, оскільки при складанні повідомлення про ДТП (європротоколу) учасники події безумовно погоджуються на те, що потерпілий отримує право на відшкодування від страхової компанії, яке обмежується 80 000 грн, а винна особа, в свою чергу, погоджуючись на таке повідомлення, визнає вину, однак звільняється від адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП, та має усвідомлювати, що ризик відшкодування за шкоду, яка перевищує встановлений ліміт страховика (в даному випадку 80000грн), буде покладено на неї.

Так, стороною позивача було замовлено експертизу, якою встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП 27.03.2023 року, в цінах станом на час завершення виконання цієї експертизи становить 124 120, 60 грн.

Тобто, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Предметом спору є відшкодування матеріальної шкоди через недостатність, на думку сторони позивача, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна (транспортного засобу), а саме різниці між фактичним розміром шкоди 124 120, 60 грн і страховою виплатою 78 400 грн, що становить 45 720,60 грн.

Однак, при визначенні такого розміру на підстав висновку судового експерта Юзви С.Г. суд першої інстанції не врахував наступне.

Згідно п.3.9. «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації.

Фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників.

В п.7.7. Методики визначено, що коефіцієнт функціонального зносу (Кз) - це відношення середньої ринкової ціни КТЗ, знятого з виробництва, до середньої ринкової ціни аналогічного КТЗ з базовою комплектністю, що випускається на дату виконання оцінки. Показник Кз застосовується для визначення вартості КТЗ і не може використовуватись для визначення вартості його окремих складників.

Вартість технічно справних складників визначається відповідно до вимог пункту 7.36 та підпунктів 8.5.10-8.5.12 пункту 8.5 цієї Методики з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та з відніманням вартості робіт з їх демонтажу, діагностування, дефектування, витрат, пов`язаних з їх продажем у регіоні (складські, транспортні, торговельні витрати та інше), суми податків, зборів, інших обов`язкових платежів та прибутку, що очікується від реалізації складників на вторинному ринку. Зазначені витрати, окрім вартості робіт з демонтажу, діагностування, дефектування складників, мають бути задані як вихідні дані замовника оцінки або визначені залученими до оцінки фахівцями у галузі економіки (п.7.21. Методики).

За приписами п.7.41. Методики значення коефіцієнта фізичного зносу, який підлягає усуненню, не може перевищувати 0,7.

Згідно висновку експерта від 26.12.2023 року №92/23, судовий експерт ОСОБА_3 , визначаючи вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження у ДТП 27.03.2023 року, в цінах станом на час завершення виконання цієї експертизи становить 124 120, 60 грн, не застосував коефіцієнт фізичного зносу до складників, що є обов`язковим для колісних транспортних засобів, строк експлуатації яких не перевищує 7 років - для інших легкових КТЗ.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що висновок експерта №92/23 від 26.12.2023 року складений з порушенням «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», так як експертом при визначенні вартості відновлювального ремонту транспортного засобу позивачки, безпідставно не враховано коефіцієнт його фізичного зносу.

Схожий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2023 року (справа №715/2489/22).

За наведеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне до визначеної вартості відновлювального ремонту застосувати коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 0,62, який було обумовлено у висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ №СЕ-19/126-24/8363-АВ від 06.09.2024 року та не спростовано сторонами у справі.

Отже, 99239,72 грн (вартість нових складових, що підлягає заміні) х 0,62 (коефіцієнт фізичного зносу на нові складові) = 61528,63 грн + 9224 грн (вартість ремонтно-відновлювальних робіт) + 15656,88 грн (вартість матеріалів для ремонту) = 86409,51 грн (фактичний розмір шкоди).

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідачки, перевищує виплачений позивачці розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_2 як винної особи на користь позивачки підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) у розмірі 86409,51 грн та (отриманим страховим відшкодуванням) 78 400 грн, що складає 8009,51 грн, у зв`язку із чим рішення суду у вказаній частині підлягає зміні.

Щодо доводів з приводу неповідомлення ОСОБА_2 про проведення огляду пошкодженого транспортного засобу «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , експертом Юзвою С.Г., то колегія суддів вказує таке.

Так, у п.5.2. «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» визначено, що у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

Отже, присутність заінтересованих осіб не є імперативною вимогою, а забезпечується лише у разі наявності відповідної потреби.

Крім того, доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не було викликано для проведення огляду колісного транспортного засобу для проведення автотоварознавчої експертизи, не є обґрунтованими, оскільки відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що її відсутність під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до неправомірності наведених у висновку розрахунків. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом. А наданий до суду позивачем висновок експерта судом досліджено та йому надано оцінку, обґрунтовано відхилена рецензія на нього, однак наведені обставини не є доводами апеляційної скарги.

З приводу доводів розбіжності показників одометра, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, при заповненні повідомлення про ДТП (європротоколу) пробіг на пошкодженому транспортному засобі «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , складав 155 453 км, а вже при проведенні експертизи, судовим експертом Юзвою С.Г. зафіксовано пробіг 155 465 км, що є різницею у 12 км і не є значним з огляду на таке.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Таким чином, з огляду на недоведеність у переконливості наявності обставин (передумов/підстав), а саме можливості експлуатації автомобіля після ДТП та з пробігом автомобіля 12 км за 9 місяців (як стверджує відповідач з моменту ДТП), на думку суду, пов`язано із доставкою такого до місця проведення експертизи та назад, а за такий пробіг твердження про інше в ДТП та завдання інших ушкоджень автомобілю колегія суддів за відсутності належних та допустимих доказів цьому сприймає як припущення.

Щодо не взяття до уваги висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ №СЕ-19/126-24/8363-АВ від 06.09.2024 року, то суд апеляційної інстанції відзначає таке.

Як вже зазначалося, експерт у висновку зазначив, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , «могла становити 62091,94 грн».

Достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, в сукупності, що надають можливість зробити висновок про наявність або відсутність обставин справи, що характеризують предмет доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За наведеного, колегія суддів вважає, що доказ у вигляді висновку експерта не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому визначена приблизна сума шкоди за таким до уваги не приймається.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи доказів реального здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу, то такі не беруться до уваги, оскільки спір не стосується ремонту автомобіля.

Щодо доводів апелянта про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі №686/12403/21 зроблено висновок, що: «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Установлено, що позивач обґрунтовує вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що унаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона зазнала душевних страждань у зв`язку з пошкодженням майна, а саме транспортного засобу, що зумовило зміни звичного способу життя та необхідність протягом тривалого часу прикладати додаткові зусилля для відновлення свого порушеного права та отримання відшкодування.

ЄСПЛ указує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року).

ЄСПЛ у справі «Thoma v. Luxembourg» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg», «Caloc v. France» та «Niedbala v. Poland» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Установивши, що неправомірними діями ОСОБА_2 , унаслідок яких ОСОБА_1 отримала пошкодження майна, яке вона використовувала на відповідній правовій основі, останній були завданні душевні страждання та психологічні переживання, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діяннями відповідача та нанесенням моральної шкоди позивачу.

З урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, часу для відновлення його майна та психоемоційного стану, характеру та тяжкості змін у його житті, характеру правопорушення допущеного відповідачем, вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Щодо витрат на правничу допомогу, колегія суддів відмічає наступне.

Судом першої інстанції було ухвалено додаткове рішення від 18.12.2024 року, яким заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 284 грн (т.2 а.с.64-65).

Визначений до стягнення розмір обґрунтовано тим, що доведена сума понесених витрат склала 12 000 грн, а тому з урахуванням того, що вимоги позивача задоволено частково, а саме на 85,7%, до стягнення підлягає 10 284 грн (т.2 а.с.64-65).

Зазначене додаткове рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося.

Проте, суд апеляційної інстанції з посиланням на п.п.б), в) п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України за результатами перегляду оскаржуваного рішення позов було задоволено на 24,68 %, апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , було задоволено на 75,32 %, а тому розмір стягнутих на підставі додаткового рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18.12.2024 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі слід зменшити з 10284 грн до 2961,60 грн.

Також, при поданні апеляційної скарги апелянт просив вирішити питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 р.: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони».

ОСОБА_4 як докази надання правничої допомоги ОСОБА_2 надано: ордер серії СЕ №1079908 від 19.06.2024 року, акт приймання виконаних робіт про надання правничої допомоги від 03.09.2024 року, де вбачається надання правничої допомоги (аналіз позовної заяви та консультація відповідача протягом 2 год/3028 грн, вивчення судової практики 1 год/1514 грн, технічна підготовка до складання відзиву 2 год/3028 грн, адвокатські запити 3 шт по 1514 грн за шт/4542 грн, складання відзиву 5 год/7570 грн, участь у судовому розгляді справи, подання клопотання про призначення експертизи, допит свідків 8000 грн, що в сукупності становить 27678 грн, квитанції до прибуткового касового ордеру №1 та №2 про сплату 19870 грн та 8 000 грн (т.2 а.с.27-28).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша та третя статті 81 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 року у справі №910/23210/17 зазначив, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і ГПК України.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 23 червня 2022 року у справі №607/4341/20).

Також, у постанові від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При цьому, наведені в попередньому розрахунку перелік послуг та суми судових витрат не є доказом щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Такого переліку послуг не міститься й в умовах договору.

Подібний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року (справа №671/1957/20).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у справі №922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Матеріали справи не містять копії договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про надання правничої допомоги, що позбавляє суд апеляційної інстанції визначити, чи відповідає наданий акт приймання виконаних робіт умовам договору про надання правової допомоги, як то зазначено в самому акті (т.2 а.с.27).

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що представник відповідача неодноразово подаючи до суду різного виду докази, клопотання, заяви, тощо, не скористався своїм процесуальним правом надати суду як першої, так і апеляційної інстанції копію договору про надання правової допомоги, а тому в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд невірно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку щодо визначення розміру відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу у ДТП, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, з перерозподілом судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення змінено, позов задоволено частково на 24,68%, сплачений стороною відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає компенсації у розмірі 448,39 грн за рахунок ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2024 року в частині визначеного до стягнення розміру майнової шкоди змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 8009 (вісім тисяч дев`ять) грн 51 коп.

Рішення суду в частині вирішення вимоги щодо моральної шкоди залишити без змін.

Додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2024 року змінити, визначивши до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2961 (дві тисячі дев`ятсот шістдесят одну) грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 448 (чотириста сорок вісім) грн 39 коп судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна