ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року

м.Черкаси

Справа № 703/4807/24
Провадження № 22-ц/821/176/25
Категорія: 310010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Карпенко О.В.

суддів Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року(ухваленого під головуванням судді Криви Ю.В. в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

29 серпня 2024 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 листопада 2013 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1699.

За час перебування в шлюбі у них народилися діти : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка вказує, що з червня 2024 року сімейне життя поступово погіршилось, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин.

Вважає, що спільне життя та збереження шлюбу неможливі, шлюб існує формально,

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просить суд розірвати шлюб, укладений 09.11.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований відділом ДРАЦС по м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , зареєстрований 09 листопада 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1699.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що причини, які побудили позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше сумісне проживання подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, їхня сім`я існує суто формально.

Суд вважав, що сім`я розпалась, а тому шлюб між сторонами слід розірвати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 03 грудня 2024 року, ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду незаконним, прийнятим із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року , скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року та надати сторонам строк для примирення терміном 5 місяців.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що судом не було вирішено клопотання про надання строку на примирення сторін, яке подано до суду 20.09.2024.

Вважає, що позивач передчасно подала заяву про розірвання шлюбу, не врахувавши при цьому інтереси дітей; з метою збереження сім`ї сторонам потрібен час на примирення.

Вказує, що ухвала Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року про залишення без задоволення клопотання про перехід розгляду справи із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, прийнята з порушенням норм матеріального права, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу розірвання шлюбу і для відповідача збереження сім`ї є важливим.

Суд, відмовляючи в клопотанні, не дотримався вимог СК України та безпідставно прийняв сторону позивача, не вжив, при цьому, заходів для примирення подружжя шляхом надання їм відповідного строку для цього.

Крім того, зазначає ОСОБА_2 , під час перегляду судом заочного рішення від 26 вересня 2024 року, суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутня ухвала суду про заочний розгляд справи, яка б надавала суду право на ухвалення заочного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 25 грудня 2024 року, ОСОБА_1 вважає вимоги апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права, просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В обгрунтування відзиву вказує, що посилання ОСОБА_2 на те, що розлучення вплине на інтереси дітей, апелянт використовує це лише як один із способів затягування часу, проте, збереження шлюбу заради дітей неможливо.

Звертає увагу суду, що статтю 111 СК України доповнено ч. 2 згідно із Законом № 4073-ІХ від 20.11.2024, відповідно до якої встановлюється, що якщо один із подружжя вчинив домашнє насильство, незалежно від стану розгляду порушеного кримінального провадження, цивільної справи або справи про адміністративне правопорушення щодо домашнього насильства, заходи щодо примирення подружжя не вживаються.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_2 вчиняє насильство відносно неї, що підтверджується постановами Смілянського міськрайонного суду Черкаської області №703/5619/24 від 27.11.2024 та Соснівського районного суду м. Черкаси №712/13163/24 від 03.12.2024.

Також звертає увагу суду, що 26.09.2024 ухвалою суду клопотання відповідача про перехід розгляду справи із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надання строку для примирення подружжя - залишені без задоволення, тобто клопотання відповідача були вирішені судом.

Також вказує, що рішення суду прийнято з урахуванням норм процесуального права, зокрема в резолютивній частині чітко зазначено, що справа розглядалась в спеціальній формі, шляхом постановлення заочного рішення, як передбачено ст. 282 ЦПК України.

Вказує, що категорично не має наміру примирятися із відповідачем та підтримувати шлюбні стосунки із ним.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 09 листопада 2013 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1699.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Щодо оскарження ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року про залишення без задоволення клопотання про перехід розгляду справи із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що ухвала прийнята з порушенням норм матеріального права, однак такі твердження безпідставні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи про розірвання шлюбу (пункт 4 частини шостої статті 19 ЦПК України\

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (пункт 1 частини перша та друга статті 274 ЦПК України).

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (пункт 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства). Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (пункт 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

Враховуючи що предметом даної справи є розірвання шлюбу, вона є малозначною, а отже, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Суд першої інстанції дотримався наведених норм процесуального права, оскільки в ухвалі про відкриття провадження зробив висновок про те, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частина шоста означеної статті надає право суду відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Отже, суд першої інстанції, з урахуванням характеру спірних правовідносин та предмету доказування, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, про що 26.09.2024 постановив відповідну ухвалу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив процесуальний порядок при розгляді даної справи.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом, наполягає на розірванні шлюбу, також в запереченнях на клопотання відповідача щодо примирення подружжя зазначила , що категорично не бажає надання строку на примирення, тому, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Як зазначено позивачем у позовній заяві та не заперечувалось відповідачем, сторони припинили подружні стосунки та проживають за різними адресами. Позивач не бажає надалі перебувати у цьому шлюбі, а збереження сім`ї суперечить її інтересам.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуття любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п. 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Із позовної заяви вбачається, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, зазначає у запереченні на клопотання відповідача, що не бажає продовжувати подружнє життя з відповідачем. На підставі цього, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу, що є неприпустимим.

Також ОСОБА_1 заперечує на продовженні шлюбних відносин із відповідачем і у відзиві на апеляційну скаргу просила не надавати строк на примирення подружжя , оскільки відповідач вчиняє відносно неї насильство, на підтвердження зазначеного долучила копії постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.11.2024 № 703/5619/24 та Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.12.2024 № 712/13163/24.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що позивач передчасно подала заяву про розірвання шлюбу, не врахувавши при цьому інтереси дітей та те, що з метою збереження сім`ї потрібен час на примирення сторін, є необгрунтованими, оскільки позивач категорично заперечує збереження шлюбних відносин і вважає, що збереження шлюбу заради дітей також неможливе.

Крім того, розірвання шлюбу між сторонами не буде суперечити інтересам їх спільних дітей, адже відповідач не позбавлений права брати участь у їх вихованні.

Щодо доводів скаржника, що відмовляючи в клопотанні про надання строку для примирення сторін, суд не дотримався вимог СК України та безпідставно прийняв сторону позивача, не вживши, при цьому, заходів шляхом надання строку для примирення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, від 30.05.2019 року у справі № 442/6319/16-ц, від 26.11.2018 року у справі № 761/33261/16-ц.).

Враховуючи, що позивачка категорично заперечує проти примирення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у наданні строку на примирення.

Також ухвалою суду від 26.09.2024 було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про надання строку для примирення, тому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що не було вирішено його клопотання про надання строку для примирення.

Щодо надання строку на примирення подружжя в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

З позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулась 04 вересня 2024 року.

Рішення суду, що оскаржується, ухвалене у вересні 2024 року. З моменту ухвалення оскаржуваного рішення суду та звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою та на час її розгляду минуло достатньо часу для примирення сторін, проте, будь-яких заяв до Черкаського апеляційного суду про досягнення примирення між сторонами у справі не надходило, а лише бажання відповідача ОСОБА_2 не є достатньою підставою для надання строку для примирення сторін за встановлених обставин, а суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 категорично заперечує проти примирення, надавши, при цьому, докази на підтвердження вчинення відповідачем відносно неї насилля.

Статтю 111 СК України доповнено частиною другою у відповідності до Закону № 4073-IX від 20.11.2024 згідно якої, якщо один із подружжя вчинив домашнє насильство, незалежно від стану розгляду порушеного кримінального провадження, цивільної справи або справи про адміністративне правопорушення щодо домашнього насильства, заходи щодо примирення подружжя не вживаються.

Враховуючи наведене, призначення сторонам строку для примирення не призведе до покращення стосунків між сторонами та буде суперечити інтересам позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для надання сторонам строку для примирення.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що під час перегляду судом заочного рішення від 26 вересня 2024 року, суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутня ухвала суду про заочний розгляд справи, яка б надавала суду право на ухвалення заочного рішення, є необгрунтованими по наступних підставах.

Основні особливості ухвалення заочного рішення суду та механізм оскарження такого рішення суду регулюються нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Інститут заочного провадження спрямований також на розвиток ч. 1 ст. 44 ЦПК України про те, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, заочне провадження є додатковою гарантією позивачеві від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу, дотримання судами строків розгляду справи.

Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що для ухвалення судом першої інстанції заочного рішення повинні існувати одночасно всі умови, визначені ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 «Заочний розгляд справи» (стаття 281 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач був повідомлений про існування спору між ним та позивачем, оскільки після відкриття провадження у даній справі ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін та заявою про надання строку на примирення ( а.с.21-22).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за наведених обставин, враховуючи положення статті 19, частини п`ятої статті 279, частини восьмої статті 279, статей 280, 281 ЦПК України та взявши до уваги, що відповідач відзив на позовну заяву не подавав, наявність згоди позивача на ухвалення заочного рішення, ухвалив проводити розгляд справи у заочному порядку.

Ухвала про заочний розгляд справи при розгляді справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення ( виклику) сторін не є обов`язковою. Водночас, у рішенні суду зазначено, що ухвалено проводити заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відсутність ухвали про заочний розгляд у даній категорії справ не є порушенням норм процесуального права та не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Інші доводи, наведені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

О.М. Новіков