ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/261/23
Номер провадження 22-ц/818/228/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника відповідачки адвоката Гагарського А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року в складі судді Маньковської О.О. та на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2024 року в складі судді Маньковської О.О. у справі № 641/261/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Харківська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Харківська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному майні.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким у період з січня 2013 року по 09 березня 2022 року вона фактично перебувала у шлюбних відносинах. Проживати разом однією сім`єю вони почали у м. Стаханові Луганської області, а після окупації у 2014 році вони разом з її дітьми від першого шлюбу переїхали до м. Харкова, де були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи спочатку за адресою: АДРЕСА_1 , а потім по АДРЕСА_2 .

Вказала, що станом на січень 2013 року вона була вдовою, адже її чоловік ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В свою чергу, ОСОБА_4 був розлучений з колишньою дружиною 14 березня 2012 року.

Зазначила, що вони з ОСОБА_4 вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, разом виховували її дітей, уклали декларації з одним і тим же сімейним лікарем, в яких вказали одне одного як довірених осіб. Факт спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства і бюджету можуть підтвердити свідки.

Вказала, що у період спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме 19 вересня 2015 року, за спільні кошти вони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та 11 квітня 2017 року - гараж № НОМЕР_1 в КАГ «Харків», розташований за адресою: м. Харків, вулиця Ньютона, 94, право власності на які зареєстрували за ОСОБА_4 . У квартирі вони зробили ремонт, від її імені замовляли меблі, побутову техніку, оплачували з її рахунку комунальні послуги.

Вважала, що вказане майно придбане за їхні з ОСОБА_4 спільні кошти під час спільного проживання сім`єю, тому квартира та гараж є їхньою спільною сумісною власністю, в якій їхні частки є рівними, тобто їй належить 1/2.

Після смерті ОСОБА_4 вищезазначені квартира та гараж увійшли до складу спадщини. Однак, у цьому майні є й її частка, яка не повинна бути успадкована. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його мати ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_6 , яка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Просила:

встановити юридичний факт, що вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2013 року по 09 березня 2022 року;

визнати її та ОСОБА_4 спільною сумісною власністю трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 і гараж № НОМЕР_1 в КАГ «Харків», розташований за адресою: АДРЕСА_4 ;

в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за нею право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_3 та 1/2 частку гаража № НОМЕР_1 в КАГ «Харків», розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

15 лютого 2023 року ОСОБА_6 подала відзив на позов, в якому вказала, що вона є дочкою померлого ОСОБА_4 . Доводи ОСОБА_1 щодо її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 не відповідають дійсності, цей факт не підтверджується належними доказами. До 2017 року батько не казав їй, що з кимось зустрічається чи проживає. У 2017 році повідомив, що почав зустрічатися з жінкою, однак не повідомляв, що вони проживали однією сім`єю. Позивачка не надала доказів того, що у неї з її батьком склались усталені відносини, притаманні подружжю. У період, коли, як зазначає позивачка, вона проживала однією сім`єю з її батьком, вона також придбала квартиру і транспортний засіб, які після смерті ОСОБА_4 відчужила своїм дочці та матері відповідно. Тобто ОСОБА_1 не повідомила про все майно, придбане у спірний період, і просить про поділ лише того майна, право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_4 . Щодо визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири та 1/2 частину спірного гаража, то позивачка також не надала жодних доказів, що це майно було придбане саме в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. У договорах купівлі-продажу батько стверджував, що набуває майно за особисті кошти, у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Зазначила, що нею понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 2350,00 грн, та у разі понесення інших витрат докази цього будуть надані. В задоволенні позову просила відмовити та стягнути з позивачки на її користь судові витрати.

20 лютого 2023 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 підтверджується довідкою зі школи її дочки, сімейними фото та відеозаписами, довідкою КП «Ритуал» про поховання ОСОБА_4 , виданою її сину від першого шлюбу, документи про замовлення і оплату нею будівельних матеріалів, меблів та побутової техніки до спірної квартири, квитанціями про оплату комунальних послуг, випискою з її рахунку, а також буде доведено показаннями свідків.

13 березня 2023 року ОСОБА_6 подала заперечення на відповідь на відзив, в яких звернула увагу на недотримання позивачкою строків подання доказів. Зазначила, що надані позивачкою договори купівлі-продажу меблів та акти прийому-передачі виконаних робіт не підтверджують факту її проживання однією сім`єю з її батьком з 2013 по 2022 рік та стосуються періоду січня, квітня, липня, серпня 2016 року, тобто після придбання спірної квартири. Банківські виписки також не є доказом спільного проживання та свідчать про те, що на момент купівлі квартири у позивачки на рахунку був відсутній необхідний розмір грошових коштів, щоб можна було стверджувати про спільне придбання майна з її батьком.

27 березня 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому вона визнала обставини, викладені у позові, проти задоволення позову не заперечувала. Вказала, що є матір`ю померлого ОСОБА_4 , який дійсно з початку 2013 року й до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 як чоловік та дружина з усіма притаманними подружжю відносинами. У 2015 році вони разом за спільні гроші купили квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а в 2017 році - гараж № НОМЕР_1 в КАГ «Харків», розташований за адресою: АДРЕСА_4 . Після ремонту квартири вона приїхала до них проживати. Вказане майно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, в зв`язку з чим позовні вимоги визнала в повному обсязі.

04 вересня 2023 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_6 подала додаткові пояснення, в яких повторно посилалась на те, що слід встановити весь обсяг спільного майна, адже у період, коли, як зазначає позивачка, вона проживала однією сім`єю з її батьком, вона також придбала квартиру і транспортний засіб, які після смерті ОСОБА_4 відчужила своїм дочці та матері.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не було доведено факту спільного проживання з ОСОБА_4 , ведення спільного господарства, наявність в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Також позивачка не довела факт власної участі у грошовій чи іншій формі у придбанні спірного майна.

20 червня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_3 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, яку ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 липня 2024 року залишено без розгляду (том 2, а.с. 220 245, 256,257).

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2350,00 грн.

09 липня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_3 подала до суду повторну заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила поновити пропущений строк на подачу заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати в розмірі 20 000,00 грн. Вказала, що причини пропуску строку на подання заяви є поважними, оскільки з 17 травня 2024 року вона перебуває за межами України; розгляд справи був емоційно складним, її представник не заявив про надання доказів витрат на правничу допомогу до судових дебатів у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. У відзиві на позов вона вказала орієнтовний розмір судових витрат та зазначила, що розмір гонорару адвоката є фіксованим і становитиме 1000,00 грн за кожне судове засідання. Оплата гонорару за кожне судове засідання підтверджується платіжними інструкціями. Докази відповідних витрат були наявні у неї до закінчення розгляду справи, проте через перебування закордоном та відсутність стабільного інтернету, вона не мала можливості їх надати суду.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2024 року поновлено відповідачці ОСОБА_7 пропущений процесуальний строк, встановлений законом на подання заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, заяву відповідача ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Додаткове рішення суду мотивоване тим, що причини пропуску відповідачкою строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення є поважними, клопотань про зменшення розміру витрат від позивачки не надходило.

21 липня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що у 2014 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з її дітьми від першого шлюбу переїхали до м. Харкова, де разом були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи за однією адресою. Вони уклали декларації з одним і тим же сімейним лікарем, в яких вказали одне одного як довірених осіб. Факт спільного з ОСОБА_4 проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства і спільного бюджету у період з січня 2013 року до 22 березня 2022 року підтверджується письмовими доказами (довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, деклараціями про вибір лікаря, довідкою зі школи її дочки, квитанціями про відправлення платежів за комунальні послуги, документами про замовлення і оплату будівельних матеріалів, меблів та побутової техніки, випискою з її банківського рахунку), сімейними фотографіями, відеозаписами, а також показаннями свідків. Її син ОСОБА_9 разом з нею займався організацією поховання ОСОБА_4 , що підтверджується виданою йому довідкою КП «РИТУАЛ» від 13 березня 2022 року. Придбане ними з ОСОБА_4 за вказаний період майно є їх спільною сумісною власністю. Суд не надав належної оцінки показанням свідків, письмовим доказам, фото та відеозаписам. Допитані в судовому засіданні її діти та мати, тобто особи, які є членами родини та проживали безпосередньо з ними, підтвердили, що з 2013 року вона та ОСОБА_4 проживали як чоловік та дружина. Мати ОСОБА_4 ОСОБА_2 , разом з якою вона дотепер мешкає, також підтвердила ці обставини та повністю визнала її позов.

Крім того, 11 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2024 року, в якій просив додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву відповідачки про ухвалення додаткового рішення у справі залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що при його ухваленні порушено норми процесуального права. Ані відповідачкою, ані її представником адвокатом Гагарським А.П., який приймав участь в судовому засіданні 11 червня 2024 року, до закінчення судових дебатів не заявлялось клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. Судове рішення по справі прийнято 11 червня 2024 року, таким чином, докази щодо понесення судових витрат відповідачка мала подати до 17 червня 2024 року включно. Однак, лише 10 липня 2024 року ОСОБА_7 звернулась до суду із заявою, в якій просить поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом на подачу заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У заяві відповідачка не вказала непереборних чи інших обставин, які б перешкоджали подати до суду належним чином оформлену заяву та відповідні докази в межах визначеного ЦПК України п`ятиденного строку. ОСОБА_7 перебувала за кордоном в період з 17 травня 2024 року по 28 травня 2024 року, в той же час судове рішення у справі було постановлене судом 11 червня 2024 року, тож перебування за кордоном не перешкоджало їй подати докази. Крім того, інтереси відповідачки представляв адвокат Гагарський А.П., який приймав участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції, а отже мав можливість до закінчення судових дебатів заявити клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, тим більше, що документи, які підтверджують понесені витрати відповідачки - додаткова угода № 2 до договору від 08 лютого 2024 року, акт наданих послуг № 2 від 04 березня 2024 року, додаткова угода № 3 до договору від 02 березня 2024 року (на які посилається суд в додатковому рішенні), були підписані адвокатом та відповідачкою набагато раніше дати ухвалення судом рішення - 11 червня 2024 року.

15 серпня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_10 подала до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, стягнути з позивачки на її користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. Відзив мотивовано тим, що апеляційна скарга по суті дублює позовну заяву. ОСОБА_1 не зазначила в апеляційній скарзі, в чому конкретно полягає незаконність і необґрунтованість рішення суду. ОСОБА_1 не надано доказів наявності у неї коштів для купівлі квартири та гаражу разом з її батьком. Під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що офіційно не продавала бізнес та квартиру у м. Стаханові, договори купівлі-продажу не укладалися і юридично до сих пір вона є власником. Доказів офіційного працевлаштування та отримання доходів за місцем роботи ОСОБА_1 не надано. Банківські виписки свідчать про те, що на момент купівлі спірної квартири у неї на банківському рахунку був відсутній необхідний розмір грошових коштів, щоб можна було стверджувати про вкладення половини грошових коштів в придбання вказаної квартири. Окрім того, ОСОБА_1 не надала банківські виписки за 2013 рік та за період з 2017 року по момент смерті ОСОБА_4 . Допитані в судовому засіданні свідки зазначили, що їм не відомі деталі купівлі-продажу спірного майна. До того ж, факт придбання нерухомого майна за спільні кошти не може бути підтверджений інакше, як письмовими доказами. ОСОБА_4 при укладенні договорів купівлі-продажу як квартири, так і гаражу, було висловлено та посвідчено нотаріусом ті фактичні обставини, які мали місце в дійсності, а саме, що він у фактичних шлюбних відносинах не перебував, а вказане майно набуто ним у власність за особисті кошти. ОСОБА_1 не довела і факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу за період з січня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свідки з її боку є упередженими, мати померлого ОСОБА_2 повністю знаходиться на утриманні ОСОБА_1 , перебуває в залежності від неї, переживає, що її виселять. Показання свідків та спільні фотографії самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а письмові докази не підтверджують позовні вимоги. Суд першої інстанції вірно взяв до уваги те, що ані позивачка, ані її діти за адресою розташування спірної квартири не зареєстровані. Слід встановити весь обсяг спільного майна, адже у період, коли, як зазначає позивачка, вона проживала однією сім`єю з її батьком, вона також придбала квартиру і транспортний засіб, які після смерті ОСОБА_4 відчужила своїм дочці та матері. Подання ОСОБА_1 до суду позовної заяви без зазначення всього обсягу спільного нажитого майна в період нібито спільного проживання однією сім`єю з січня 2013 року по 09 березня 2022 року, приховування даного майна свідчить про недобросовісність користування своїми процесуальними правами та про невиконання процесуальних обов`язків.

Щодо витрат на правничу допомогу в ході апеляційного перегляду справи вказала, що між нею та адвокатом Гагарським А.П. укладений договір про надання правової допомоги № 1 від 08 лютого 2023 року № 1 та додаткова угода № 4 від 12 серпня 2024 року, якою вони домовились, що адвокат на виконання умов основного договору про надання правової допомоги зобов`язується надати клієнту послуги, що полягають в: аналізі апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року по справі № 641/261/23, складання по справі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року. Також, у додатковій угоді було погоджено, що розмір гонорару є фіксованим та становить 5 000, 00 грн. Адвокат Гагарський А.П. повністю виконав свої договірні зобов`язання, у зв`язку з чим 14 серпня 2024 року складено та підписано акт наданих послуг № 4. Нею був повністю сплачений гонорар, що підтверджується платіжною інструкцією № 623413107 від 12 серпня 2024 року. Станом на момент подання відзиву на апеляційну скаргу понесено судові витрати у розмірі 5 000,00 грн. У разі понесення інших витрат будуть надані відповідні докази.

20 жовтня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_10 подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, а саме копію додаткової угоди № 5 від 18 жовтня 2024 року та платіжну інструкцію від 20 жовтня 2024 року № 653908996 на суму 1000,00 грн. Додатковою угодою передбачено, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги є фіксованою і становить 1 000,00 грн за кожне судове засідання, призначене Харківським апеляційним судом по справі № 641/261/23, та до участі в якому прибув адвокат.

Також 20 жовтня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_10 подала до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду. Відзив мотивовано тим, що причини пропуску нею строку на подання доказів судових витрат є поважними. Вона з 17 травня 2024 року дотепер перебуває за межами України. Через перебування за кордоном, відсутність постійного стабільного інтернету вона не мала можливості взяти участі у судовому засіданні, призначеному на 11 червня 2024 року та надати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу або заявити відповідну заяву про їх надання після ухвалення рішення суду. Судове засідання було емоційно та психологічно складним, напруженим, під час судового засідання в м. Дніпро, де був її представник, лунала повітряна тривога, існувала загроза для життя та здоров`я людей, тому він не заявив про подання доказів судових витрат.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Овсяник С.А., відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а також представник третьої особи Харківської міської ради не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 23 січня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримала 26 листопада 2024 року (том 3, а.с.219);

адвокат Овсяник С.А. отримав 26 жовтня 2024 року в електронному кабінеті (том 3, а.с.214);

ОСОБА_2 отримала 26 листопада 2024 року (том 3, а.с.220);

ОСОБА_3 отримала 26 жовтня 2024 року в електронному кабінеті (том 3, а.с.212);

Харківська міська рада отримала 26 жовтня 2024 року в електронному кабінеті (том 3, а.с.213).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Гагарського А.П., який проти апеляційної скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення суду та додаткове рішення суду слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а.с. 23, 24).

ОСОБА_4 до 14 березня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , від якого мають дочку ОСОБА_7 (том 1, а.с. 25).

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_4 (том 1, а.с. 226).

З довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО від 20 листопада 2014 року № вбачається, що ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання якої: АДРЕСА_5 , має фактичне місце проживання у АДРЕСА_1 з 23 серпня 2014 року. Разом з нею прибули ОСОБА_12 , 1998 року народження та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а.с. 28).

З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 липня 2016 року № вбачається, що ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання якої: АДРЕСА_5 має фактичне місце проживання у АДРЕСА_2 з 23 серпня 2014 року (том 1 а.с. 26).

З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26 січня 2015 року № вбачається, що ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання якого: АДРЕСА_6 , має фактичне місце проживання у АДРЕСА_2 з 26 січня 2015 року (том 1, а.с. 27).

19 вересня 2015 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Нескородовою О.А. за № 4827, придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 324 009,00 грн. Право власності ОСОБА_4 зареєстровано належним чином (том 1, а.с. 34-37).

У пункті 7 вказаного договору зазначено, що ОСОБА_4 стверджує, що набуває у власність вказану квартиру за особисті кошти, у зареєстрованому шлюбі не перебуває та фактичних шлюбних відносин не має (том 1, а.с. 34).

11 квітня 2017 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу гаражу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Нескородовою О.А. за № 1835, придбаний гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться в КАГ «Харків» за адресою: м. Харків, вулиця Ньютона, 94, вартість гаражу - 15 000,00 грн. Право власності ОСОБА_4 зареєстровано належним чином (том 1, а.с. 38-40).

У пункті 8 договору зазначено, що ОСОБА_4 стверджує, що набуває у власність вказане нерухоме майно за особисті кошти, у приватну власність, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі (том 1, а.с. 38).

З декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, а саме лікаря ОСОБА_14 від 06 вересня 2021 року, укладених з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вбачається, що вони вказали адресу фактичного проживання: АДРЕСА_2 , та зазначили одне одного довіреними особами (том 1, а.с. 29, 30).

З довідки ЗОШ № 60 м. Харкова від 27 червня 2022 року № 75/01-16/22 вбачається, що вітчим ОСОБА_13 - ОСОБА_4 за період її навчання з 01 вересня 2014 року по 22 лютого 2022 року виявляв інтерес до успіхів ОСОБА_15 у навчанні, навчальну діяльність постійно контролював, відвідував батьківські збори (том 1, а.с. 33).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у м. Жовті Води Дніпропетровської області (том 1, а.с. 21).

З довідки КП «Ритуал» від 13 березня 2022 року № 000708, виданої ОСОБА_12 , вбачається, що 13 березня 2022 року ОСОБА_4 був підданий кремації в крематорії м. Харкова (том 1, а.с. 22).

28 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алдакімової М.Б. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , за якою заведено спадкову справу № 2/2022 (том 1, а.с. 41-43).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 надані банківські квитанції про оплату за комунальні послуги, що здійснені від імені ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , з 2015 по 2020 роки (том 1, а.с. 93-133), копію виписки з її банківського рахунку за період з серпня 2014 року по 31 грудня 2016 року, з якої вбачається, що сума витрат 2 409 312,01 грн, надходжень 2 409 333,35 грн (том 1, а.с. 134-162).

Також ОСОБА_1 надано копії укладених нею документів про замовлення і оплату меблів та побутової техніки за адресою: АДРЕСА_2 , за 21 липня 2016 року, 30 березня 2016 року, 20 серпня 2016 року, 26 квітня 2016 року, 05 квітня 2016 року, 27 січня 2017 року, 17 жовтня 2016 року (том 1 а.с. 162-169).

Крім того, позивачкою надані фото та відеозаписи, які містять зображення спільної поїздки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та фотографії святкування та відпочинку з друзями (том 1, а.с. 243 конверт).

Судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_12 (син позивачки), ОСОБА_13 (дочка позивачки), ОСОБА_16 (мати позивачки), відповідачка ОСОБА_2 (мати ОСОБА_4 ), ОСОБА_17 (чоловік колеги позивачки), ОСОБА_18 (сусідка позивачки), які підтверджували факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 2013 року, однак вказали, що не обізнані стосовно фінансових питань купівлі спірного майна.

Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені статтею 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 712/11298/20, від 29 листопада 2023 року у справі № 756/3889/20.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20).

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі № 441/1811/20, провадження № 61-2633св24.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц звернуто увагу на те, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Аналогічні по суті висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17, від 15 листопада 2023 року у справі № 937/8424/20, від 12 жовтня 2023 року у справі № 308/1213/19, від 05 червня 2024 року у справі № 757/19682/18-ц, провадження № 61-4627 св 24.

За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також, що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини 1 статті 57 СК України).

Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.

Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21 (провадження № 61-1292св23), від 28 серпня 2024 року у справі № 334/2000/21 (провадження № 61-3584св24).

Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності на майно подружжя поширюється і на спадкові правовідносини. За загальним правилом частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, становить 1/2 майна, підлягає виділу та не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

СК України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою:АДРЕСА_2 , з 23 серпня 2014 року. За цією ж адресою з 26 січня 2015 року зареєстрований як внутрішньо переміщена особа ОСОБА_4 . У подальшому 19 вересня 2015 року ОСОБА_4 придбав вказану квартиру за договором купівлі-продажу та зареєстрував на неї право власності, а 11 квітня 2017 року придбав гараж, що розташований неподалік. ОСОБА_1 неодноразово замовляла меблі до квартири, вказуючи у договорах адресу спірної квартири. Також нею надані квитанції про оплату комунальних послуг від її імені та імені ОСОБА_4 за вказаною адресою. Ця ж адреса як фактичне місце проживання зазначена ними у деклараціях з сімейним лікарем, де вони вказали одне одного довіреними особами. ОСОБА_4 ставився до дітей ОСОБА_1 від першого шлюбу як до власних, що підтверджується їх показаннями та довідкою зі школи її дочки. Похованням ОСОБА_4 також займалась ОСОБА_1 та її діти, що відповідачкою не спростовувалось. Наразі ОСОБА_1 продовжує фактично проживати у спірній квартирі разом зі своєю матір`ю і дітьми, а також матір`ю ОСОБА_4 ОСОБА_2 , яка повністю визнала позов.

Фактичними обставинами справи, встановленими судом на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності (довідок про взяття на облік ВПО за однією адресою, медичних декларацій, довідки з навчального закладу дочки позивачки, доказів придбання меблів та оплати комунальних послуг за адресою спірної квартири, довідки про здійснення кремації ОСОБА_4 , спільних фото та відеозаписів, показань свідків), підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 26 січня 2015 року (дата, коли ОСОБА_4 зареєстрований як ВПО за однією адресою з ОСОБА_1 ) до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачка ОСОБА_7 , заперечуючи факт спільного проживання позивачки та її покійного батька ОСОБА_4 однією сім`єю, жодних доказів на спростування доводів позовної заяви та долучених до неї доказів не навела, обмежуючись лише посиланням на недостатність доказів та не зазначення позивачкою всього обсягу майна, придбаного ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за період з 2013 року по 09 березня 2022 року, до якого входить не лише спірна квартира і гараж. Однак такі доводи відповідачки щодо наявності іншого спільного майна, яке не є предметом спору, лише свідчать на користь ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що, дійсно, у договорах купівлі-продажу квартири від 19 вересня 2015 року та гаражу від 11 квітня 2017 року ОСОБА_4 вказав, що набуває у власність майно за особисті кошти, у зареєстрованому шлюбі не перебуває та фактичних шлюбних відносин не має. Однак ці застереження у договорах не спростовують встановленого судом факту придбання спірних квартири та гаража у період, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, та не доводять придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_4 . Зазначена інформація внесена у договори зі слів самого ОСОБА_4 , й з урахуванням інших доказів не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період фактичних шлюбних відносин. Вказані докази (договори купівлі-продажу) в силу частини 2 статті 89 ЦПК України не мають для суду заздалегідь встановленої сили чи переваги над іншими доказами та мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2023 року у справі № 348/1829/16, провадження № 61-4313св23.

Також відповідачка та суд першої інстанції посилались на те, що матеріали справи не містять доказів щодо доходів ОСОБА_1 у спірний період, її працевлаштування та наявності у неї фінансової можливості брати участь у придбанні майна, однак відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Крім того, відсутність на банківській картці позивачки достатньої суми коштів не свідчить про їх відсутність у готівковому вигляді. Зважаючи на те, що м. Стаханов (Кадіївка) Луганської області є тимчасово окупованою територією з 2014 року, ОСОБА_1 вочевидь позбавлена можливості надати належні докази наявності у неї доходів від продажу майна та бізнесу на такій території.

Так само безпідставними колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо того, що позивачкою не підтверджено факт придбання меблів до спірної квартири, оскільки такі витрати не відображені у виписці по рахунку з її банківської картки, адже переказ на картку продавця можливо зробити й з готівкових коштів.

Суд першої інстанції критично поставився до показань свідків, вважаючи їх заінтересованими особами, залежними від позивачки, а також не обізнаними про обставини придбання спірного майна, однак не врахував, що свідки не заявляють своїх вимог щодо спірного майна, а також є повнолітніми, мають джерела доходів, та позивачка членам своєї родини лише допомагає. Показання свідків жодним чином не підтверджують, що спірне майно було придбано ОСОБА_4 за його особисті кошти, та не спростовують презумпцію спільності майна фактичного подружжя. До того ж, показання свідків мають бути оцінені у сукупності з іншими доказами у справі.

Встановивши, що спірне майно було набуто ОСОБА_4 у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , та відповідачка ОСОБА_7 як спадкоємиця ОСОБА_4 не спростувала презумпцію спільності права власності на це майно, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири та гаража є обґрунтованими.

Водночас, оскільки для застосування статті 74 СК України законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна, набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та такий факт встановлюється під час розгляду позову про поділ спільного сумісного майна, набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вимога ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту спільного проживання з ОСОБА_4 не є вимогою, яка забезпечить ефективний захист її прав у цій справі про поділ майна подружжя, а лише є підставою для вирішення цієї справи, тому в задоволенні такої вимоги слід відмовити.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Ураховуючи, що у цій справі метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, підстав для задоволення вимоги про визнання спірного майна об`єктами спільного сумісного майна немає, тому в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити, що відповідатиме правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 367/4754/21, провадження № 61-8800св22, від 04 вересня 2024 року у справі № 759/5305/21, провадження № 61-14964св23.

Таким чином, встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і належність спірного майна до спільної сумісної власності є передусім питаннями доведення обставин, що входять до предмета доказування в справі, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке встановлення не є необхідним. Отже, у резолютивній частині судового рішення апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити лише вимогу ОСОБА_1 про поділ майна, встановивши вищезазначені обставини у мотивувальній його частині.

Зважаючи на викладене, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 щодо вимоги про поділ майна.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки по суті основна позовна вимога ОСОБА_1 про поділ майна підлягає задоволенню, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивачку ані судових витрат зі сплати судового збору, ані витрат відповідачки на правничу допомогу.

Аналогічного висновку щодо відсутності підстав для перерозподілу судового збору у зв`язку з відмовою у задоволенні вимоги про встановлення факту, однак задоволенням вимоги про поділ майна дійшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 531/103/15-ц, провадження № 61-2770св20.

У зв`язку із задоволенням позову по суті спору, відсутністю підстав для покладення на ОСОБА_1 судових витрат та внаслідок скасування рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року, похідне від нього додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2024 року, оскаржене позивачкою в апеляційному порядку, також втрачає свою силу та підлягає скасуванню.

За подання позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 8452,95 грн (3842,25+4610,70), який у зв`язку з задоволенням її вимог по суті спору підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_3 . Витрати відповідачки відносяться за її рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Харківська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у спільному майні задовольнити частково.

У порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_3 та 1/2 частку гаража № НОМЕР_1 в КАГ «Харків», розташованого за адресою: м. Харків, вулиця Ньютона, 94.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 8452 (вісім тисяч чотириста п`ятдесят дві) грн 95 коп.

Судові витрати ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу віднести за її рахунок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 січня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина