Справа № 473/5105/24
РІШЕННЯ

іменем України

"16" січня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Гоженко В.О., позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ

в вересні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, поданим в її інтересах адвокатом Могилою Сергієм Миколайовичем, до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 06 серпня 1988 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2022 року розірвано. В період шлюбу, а саме 29 лютого 2000 року, подружжя за спільні кошти придбало майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстроване за відповідачем.

Позивачка, вказуючи на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, а згода про добровільний поділ майна між сторонами не досягнута, просила про поділ цього майна в судовому порядку, визнавши за нею право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, виходячи з рівності часток подружжя.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 1988 року відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області зареєстровано шлюб між сторонами, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2022 року розірвано.

В період шлюбу, а саме 29 лютого 2000 року, між відповідачем ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (продавці) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (після зміни найменування Соколецька). Договір у цей же день було зареєстровано на Південній товарній біржі за №0276. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2024 року вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним.

Право власності на будинок зареєстроване за відповідачем.

Так, згідно ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до ст.69, ч. 1 ст.71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 вищевказаної постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України та п. 25 постанови Пленуму вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, спірний будинок підлягає поділу між сторонами з врахуванням принципу рівності часток подружжя.

З урахуванням встановлених обставин, відсутності доказів можливості поділу будинку в натурі відповідно до часток його співвласників, відсутності передумов для отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірного будинку без його реального поділу.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За встановленого, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 540,00 грн судового збору за подання позову до суду. Також позивачці слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Керуючись ст.ст.12,13,76-83, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 540 (п`ятсот сорок) грн. 00 коп.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) 50 відсотків судового збору, сплаченого за квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 30 від 24 жовтня 2023 року, внесеного на розрахунковий рахунок державного бюджету (Казначейство України (ЕАП) в м. Київ, код отримувача 37992030, МФО: 899998, р/р UA0014446), в розмірі 540 (п`ятсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В. Лузан