Справа №751/7947/24
Провадження №2/751/498/25
08 січня 2025 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.
за участю секретаря Шульга В.Л.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Лисенко А.В. (у режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про позбавлення батьківських прав,-
ВСТАНОВИВ:
Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради як орган опіки та піклування звернулось до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , у якому просить позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до її неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1-3).
Свої вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_3 має неповнолітню дочку, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини ОСОБА_4 , відповідно до рішення Менського районного суду Чернігівської області від 03 липня 2014 року (справа № 738/1772/14-ц), позбавлений батьківських прав по відношенню до його дочки, ОСОБА_2 .
Родина мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 є дитиною з інвалідністю (вади слуху), навчалась у Чернігівській спеціальній школі №1 Чернігівської міської ради.
Відповідно до інформації навчального закладу, ОСОБА_3 виконувала батьківські обов`язки, але, не зважаючи на те, що ОСОБА_5 уроки та завдання робила вчасно, ОСОБА_6 постійно перешкоджала навчальному виховному процесу; втручалась в освітній процес; перебувала біля дверей класу де навчалась дитина, що заважало іншим учням; знаходила причини, щоб ОСОБА_5 тривалий час не відвідувала заклад.
Згідно з інформацією комунального некомерційного підприємства «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради, до 24 січня 2022 року станом здоров`я дитини опікувалась мати, ОСОБА_3 , виконувала всі рекомендації лікаря.
Під час активних бойових дій, наприкінці березня 2022 року, ОСОБА_3 разом зі своєю малолітньою дочкою, ОСОБА_2 , евакуювалась з міста, й 01 квітня 2022 року потрапила на територію Федеративної республіки Німеччина, у місто Мюнхен (федеральна земля Баварія).
02 квітня 2022 року, під час перебування ОСОБА_7 з дочкою у таборі біженців у Німеччині, неповнолітню ОСОБА_2 соціальні служби відібрали від матері.
У квітні-2023 року ОСОБА_6 повернулась в Україну, а її дочка залишилась у Німеччині.
ОСОБА_3 , 11 травня 2023 року звернулась до управління (служби) у справах дітей із заявою щодо встановлення місця перебування її малолітньої дочки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сприяння її поверненню. ОСОБА_6 стверджувала, що дитину відібрали у неї безпідставно, силоміць.
Управлінням була проведена відповідна робота щодо встановлення місця перебування малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернення дитини до біологічної родини її матері, ОСОБА_3 .
За інформацією Національної соціальної сервісної служби України ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_5 прибули до ОСОБА_8 і були розміщені у центрі прибуття. ОСОБА_9 була помітною, вона голосно кричала, заспокоїти її не вдавалось, тому була викликана поліція. ОСОБА_6 вкусила поліцейського, її відокремили від дитини, і перевезли до клініки «Ісар-Ампер-Клінікум» (Німеччина). Згідно із висновком клініки «Ісар-Ампер-Клінікум», у якій у закритому приміщенні до початку квітня 2023 року перебувала ОСОБА_3 , у неї діагностований шизоафективний розлад за МКХ 10. Мати дитини не здатна до формування власної волі та розуміння.
Згідно із повідомленням німецької сторони, ОСОБА_3 , відповідно до рішення суду, тимчасово позбавлено права приймати рішення в інтересах дитини. Для возз`єднання з дочкою вона повинна надати суду аргументи щодо можливості повернення ОСОБА_5 у родину.
Судом у Німеччині ОСОБА_2 було призначено тимчасового державного опікуна, який представляє її інтереси та забезпечує умови для нормального розвитку з урахуванням вад здоров`я, вона отримала довідку про важку форму інвалідності і має підтверджену глухоту. Наразі вона навчається у школі для глухих, отримала новий слуховий апарат і добре адаптується у новому середовищі.
Згідно з інформацією Міністерства закордонних справ України, питання повернення дитини матері, а отже і в Україну, може бути розглянуто судом у Німеччині за наявності висновку про спроможність виконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків у повному обсязі, створення безпечних умов проживання та забезпечення найкращих інтересів дитини.
Механізм повернення дітей в Україну регулюється Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року.
Інших можливих механізмів повернення в Україну неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, законодавством не передбачено.
З метою досудового врегулювання питання стосовно повернення дитини, громадянці Непрон управлінням було роз`яснено про необхідність надати підтвердження, що вона не потребує лікарської допомоги та за станом здоров`я може виконувати батьківські обов`язки. З ОСОБА_3 проводилась роз`яснювальна робота, надавались письмові рекомендації щодо необхідності вчинення певних дій.
Для підготовки управлінням висновку щодо спроможності виконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків, вона була запрошена на засідання комісії з питань захисту прав дитини, але не з`явилась.
ОСОБА_6 категорично відмовляється проходити огляд та надавати висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, мотивуючи тим, що у неї є довідки з психіатричного відділення комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради (від 24 квітня 2023 року № 503) про те, що вона під наглядом лікаря-психіатра не перебуває, наркологічного відділення комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради (від 24 квітня 2023 року № 554) про те, що вона, на даний час, на обліку з приводу захворювання не перебуває, комунального некомерційного підприємства «Менська міська лікарня» Менської міської ради (від 24 квітня 2023 року №№ 220, 221) про те, що вона на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах КНП «Менська міська лікарня» не перебуває.
Зважаючи на всі обставини справи, зазначені вище довідки не дають можливості в повній мірі зробити обґрунтований висновок щодо спроможності виконання у повному обсязі батьківських обов`язків ОСОБА_3 з виховання дитини.
Комісія з питань захисту прав дитини вирішила надати рекомендації управлінню щодо звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту наявності (відсутності) у ОСОБА_3 тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків.
З метою вирішення питання щодо можливості повернення неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до родини матері ОСОБА_3 , управлінням направлена заява до Новозаводського районного суду міста Чернігова, про встановлення юридичного факту наявності (відсутності) у матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків, що мала на меті зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройти необхідні медичні обстеження та за їх результатами надати органу опіки та піклування висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Відповідно до ухвали Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15 квітня 2024 року (справа № 751/3366/24), у відкритті окремого провадження за заявою управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 про встановлення факту наявності (відсутності) у матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків - відмовлено.
Також ОСОБА_3 зверталась до суду із позовом про притягнення до відповідальності службових осіб управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради про визнання неправомірних дій. Відповідно до ухвали суду (справа № 751/135/24, провадження № 2/751/617/24), позовна заява залишена без руху.
Після судових рішень громадянка ОСОБА_3 до управління із будь-якими заявами не зверталась, не телефонувала, на контакт не виходила.
Відповідно до інформації Чернігівської спеціальної школи №1 Чернігівської міської ради, неповнолітня ОСОБА_2 не відрахована з числа учнів закладу, у зв`язку із відсутністю заяви матері, документи учениці знаходяться у школі. Тетяна не була переведена до наступного класу і вважається ученицею сьомого класу. Мати, ОСОБА_3 , на зв`язок з адміністрацією школи не виходить.
Згідно з інформацією департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, ОСОБА_3 перебувала на обліку в управлінні адресних соціальних допомог департаменту, як отримувач державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 . Виплату державної соціальної допомоги припинено з 01 червня 2024 року за результатами верифікації.
Ухвалою судді від 18.09.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням по справі підготовчого судового засідання (а.с. 29).
Ухвалою суду від 17.10.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (а.с. 36).
Ухвалою суду від 20.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 50).
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Також вказав, що виконавчим комітетом Чернігівської міської ради затверджено висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до її неповнолітньої дочки.
Відповідач у судове засідання не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд визнав можливим справу розглянути у відсутність відповідача за наявними доказами у справі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України.
Представник третьої особи, яка приймала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, вважала позов таким, що підлягає задоволенню. Пояснила, що питання перебуває на контролі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з квітня 2023 року. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини. Після повернення в Україну в квітні 2023 року відповідач дитиною не цікавиться, не бере участь у співпраці щодо повернення дитини, не сприяє поверненню дитини в Україну. Додатково зазначила, що повернення дитини в Україну можливе без участі ОСОБА_3 і у разі повернення дитини в Україну нею буде опікуватись служба у справах дітей.
Вислухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4). Батько дитини - ОСОБА_4 , рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 03 липня 2014 року позбавлений батьківських прав відносно його дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-8).
Під час активних бойових дій, наприкінці березня 2022 року, ОСОБА_3 разом зі своєю малолітньою дочкою, ОСОБА_2 , евакуювалась з міста, й 01 квітня 2022 року потрапила на територію Федеративної республіки Німеччина, у місто Мюнхен (федеральна земля Баварія).
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які беруть участь у справі.
Позивачем надано до суду висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до її неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджений рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 30 жовтня 2024 року №722 (а.с. 44, 45-47). Доцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до її дочки мотивована тим, що відповідач: категорично відмовляється проходити огляд та надати висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; не з`явилась на засідання комісії з питань захисту прав дитини; після судових рішень не зверталась до управління (служби) у справах дітей із будь-якими заявами, не телефонувала, на контакт не виходила. Також вказують, що згідно інформації освітнього закладу, відповідач перешкоджала навчально-виховному процесу та втручалась в нього, знаходила причини, щоб дитина тривалий час не відвідувала заклад.
Належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд вважає, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Позивачем не подано достатніх та переконливих доказів умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку.
Судом встановлено до моменту виїзду за кордон відповідач дитиною опікувалась належним чином. Що підтверджується зокрема, довідкою Чернігівської спеціальної школи №1 Чернігівської міської ради №1 від 01.08.2023 року №01-24/70, у якій вказано, що: згідно спостережень під час навчально-виховного процесу та відвідування місця проживання родини було з`ясовано, що мати ОСОБА_3 виконує материнські обов`язки, а саме дівчина була охайна, нагодована, уроки та завдання робила вчасно, санітарний стан оселі задовільний; Непрон НП. Приділяла увагу розвитку ОСОБА_5 , а саме дитина відвідувала гуртки (Палац дітей та юнацтва), де була постійно присутня (під постійним контролем), але шкільні гуртки та позакласні заходи ігнорувала, обґрунтовуючи це тим, що вона повинна постійно контролювати свою дитину (а.с. 9 на звороті). Також, згідно довідки КНП «Сімейна поліклініка» ЧМР від 22.09.2023 №01-12/790, зі слів лікаря, з яким підписано декларацію на медичне обслуговування, до 24.02.2022 року станом здоров`я дитини опікувалася мати ОСОБА_3 . Всі рекомендації лікаря виконувала. Дитина щеплена згідно Національного календаря МОЗ України. На прийом до лікаря дитина завжди приходила чиста, охайно одягнена, доглянута (ас. 10).
Доказів того, що ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки змінилось суду не надано. Навпаки, вбачається, що відповідач зверталась до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради із заявами від 11.05.2023 року (а.с. 10 на звороті) та від 22.06.2023 року (а.с. 11), у яких просила розшукати її доньку та посприяти поверненню дитини в Україну і повідомила орган опіки та піклування про те, що дитину у неї відібрали силоміць, без обґрунтованих підстав.
При цьому суд зауважує, що відмова від співпраці з органами і установами не свідчить про втрату інтересу матері до своєї дитини. Доказів неможливості виконання матір`ю батьківських обов`язків за станом здоров`я чи з інших причин суду не надано. Приймати участь у вихованні дитини після повернення в Україну відповідач не має можливості через примусове вилучення у неї дитини в інший державі.
За таких обставин у задоволення позову не відповідатиме інтересам дитини.
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст.19, 164, 166 СК України,-
У задоволенні позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко