Справа № 128/2696/24
Провадження №22-ц/801/526/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач :Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

23 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Стадника І.М. (судді-доповідача), суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, -

встановив:

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу позивачеві разом з доданими до неї документами.

Не погодившись з ухвалою, ОСОБА_1 17 січня 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Вінницького районного суду від 31 липня 2024 року скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

За змістом апеляційної скарги ОСОБА_1 оскаржує ухвалу суду першої інстанції, якою позовна заява йому була повернена, як така, що не відповідає вимогам п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України, - не підписана позивачем.

Крім того, апелянт зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 вересня 2024 року в справі №930/191/23, відступила від висновку викладеного в постановах Верховного Суду щодо вирішення питання про прийняття судом документа, що не містить підпису особи, яка його подала, під текстом скарги або під відміткою про наявність додатків.

Проте, скаржник вважає, що оскільки оскаржувана ним ухвала Вінницького районного суду від 31 липня 2024 року постановлена до ухвалення Верховним Судом вказаного рішення, то він вважає за необхідним застосувати практику яка діяла на момент прийняття цієї ухвали , тобто станом на 31.07.2024 року.

Вивчивши та перевіривши внесені до ЄРСР судові рішення апеляційного суду, прийняті за скаргами ОСОБА_1 в цій справі, доходжу висновку про необхідність залишення апеляційної скарги заявника без розгляду в зв`язку зі зловживанням ним процесуальними правами.

Так, уже після ухвалення Верховним Судом згаданого вище рішення у справі №930/191/23, ОСОБА_1 неодноразово подавалися апеляційні скарги на ухвалу Вінницького районного суду від 31.07.2024, зокрема 25.09.2024, 04.11.2024, 19.11.2024 року.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 23.10.2024, 07.11.2024 та 10.01.2025 апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року поверталась позивачеві з різних підстав, зокрема, як з підстав невиконання вимог ухвали про залишення скарги без руху, так і з підстав зловживання процесуальними правами .

За змістом статей 185, 357 ЦПК України повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Проте обставини, що стали підставою для неодноразового повернення апеляційної скарги в даній справі не перестали існувати, оскільки ОСОБА_1 , ігноруючи викладені у вказаних ухвалах роз`яснення, вкотре подав 17 січня 2025 року апеляційну скаргу, оформлену в аналогічний спосіб.

Так, у тексті апеляційної скарги ОСОБА_1 використовує лексику, яка не притаманна для написання ділових документів, в т.ч й апеляційних скарг, а саме він: висловлюючись щодо судді першої інстанції називає її «кандидатом юридичних науків», «працівник суду та кандидат юридичних науків», тощо.

Перелічені висловлювання ОСОБА_1 виходять за межі нормальної, коректної та легітимної критики, є виявом зневаги до суддів та судової системи загалом, а тому такі дії скаржника повинні кваліфікуватися як зловживання правом на подання апеляційної скарги.

Крім того, апеляційна скарга не оплачена судовим збором, про що ОСОБА_1 також неодноразово наголошувалось апеляційним судом і не містить клопотання про поновлення строків апеляційного оскарження ухвали суду від 31 липня 2024 року.

Такі дії безумовно свідчать про те, що заявник не шукає судового захисту, а намагається отримати протилежну оцінку обставин, які апеляційний суд у цій справі вже неодноразово визнавав підставою для повернення скарги чи залишення апеляційної скарги без розгляду.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). Перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним (частина друга вказаної статті).

Зокрема, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, а саме подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей, він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами.

Відповідні заходи передбачені у частинах третій і четвертій статті 44, пункті 1 абзацу другого частини четвертої статті 135, частині дев`ятій статті 141, частині першій статті 143, пункті 5 частини першої статті 144, статті 148 ЦПК України (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 липня 2021 року у справі № 9901/235/20 (пункт 20; № у ЄДРСР 98728792), ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19 (№ у ЄДРСР 101029238)).

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

За змістом частини 1 ст. 143 ЦПК України передбачено, що суд з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства, може застосовувати заходи процесуального примусу, зокрема штраф в розмірі від 0,5 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 2 ч. 1 ст. 148 ЦПК України).

З огляду на вказане, беручи до уваги неодноразове подання апеляційної скарги з тими самими недоліками та його висловлювання, які свідчать про те, що він робить це зумисно, апеляційний суд розцінює такі дії заявника як вияв небажання сприяти виконанню завдання цивільного судочинства та зловживання процесуальними правами.

Тому апеляційну скаргу на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року слід залишити без розгляду. Вказане не позбавляє позивача можливості звернутися з апеляційною скаргою із дотриманням вимог ЦПК України.

При цьому апеляційний суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в Ухвалі від 14 листопада 2023 року у справі № 930/576/22 (номер у ЄДРСР 115061836).

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що повернення апеляційної скарги в даному випадку не може розцінюватись як порушення права на доступ особи до суду. Адже, прецедентна практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Наведений у ч. 2 ст. 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95, § 53).

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»)

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою, у якій він демонструє зневажливе ставлення щодо суддів першої, апеляційної інстанцій і до судової системи загалом, становить очевидну неповагу, свідчить про зухвалість, відтак не спрямоване на ефективний захист його прав, свобод та інтересів, а тому суперечить завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Керуючись статтями 36, 39, 44, 143, 144, 148, 357, 368, 389 ЦПК України, -

ухвалив:

Визнати, що звернення в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року, є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану 17 січня 2025 року на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 31 липня 2024 року залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач І. М. Стадник

Судді М.В. Матківська

В.В. Сопрун