АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року

м. Чернівці

справа № 726/856/24

провадження 822/34/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Скулеба А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 07 листопада 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк І.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішень Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20 жовтня 2004 року та від 03 лютого 2006 року по справі №2-596/06, які набрали законної сили, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на виділене в натурі нерухоме майно нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03 лютого 2006 року та висновку судової будівельно економічної експертизи, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності приміщення, загальною площею 1 494,1 кв.м., об`єднані в блок №2, в тому числі: квартира 1-2; кімнати 104 «А», 104 «Б», 105 «А», 105 «Б», 210, 106 «А,Б», 107 «а,б», 206 «а,б», 207 «а,б», 208 «а,,б», 209 «а», 209 «б», АДРЕСА_2 , 310, АДРЕСА_3 , 410, АДРЕСА_4 .

Зазначає, що рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 02 грудня 2021 року у задоволені позову Чернівецької міської ради відмовлено та встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є власниками нерухомого майна по АДРЕСА_1 , загальною площею 2 924,6 кв.м. Судовим рішенням у справі №726/876/21 встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 є гуртожитком, тому дані обставини не підлягають доказуванню повторно.

Позивачка в позовній заяві зазначає, що відповідно до довідки №49 від 02.06.2005 року відповідачі проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні жилою площею 30,00 кв.м., яке складається з двох кімнат, розташованих на першому поверсі будинку, загальною площею 36,2 кв.м.

Згідно попеверхового плану на будівлю літ.А приміщення, яким користуються відповідачі, складаються з: кімнати площею 11.90 кв.м., кімнати площею 18,40 кв.м., кухні площею 3,60 кв.м, туалету площею 0,90 кв.м., ванної кімнати площею 1,40 кв.м., загальною площею 36,2 кв.м.

Відповідачі вселилися в належне позивачці приміщення без ордеру, проживають у гуртожитку безпідставно, оскільки не працювали у ВАТ «Чернівецький цукровий завод», крім того не платять за проживання.

Звертає увагу суду на те, що в ордер матері ОСОБА_4 , відповідачі не включені. Дозвіл на проживання повнолітнім відповідачам у належному їй приміщенні вона не надавала.

Вважає, що відповідачі приховують, що на підставі договору купівлі продажу ОСОБА_4 належить 1/29 частки нежитлового приміщення, загальною площею 1 450, 3 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Просила суд виселити відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кімнат АДРЕСА_5 , № НОМЕР_1 гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 07 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла відмовлено.

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі вселилися у спірне приміщення, як малолітні діти ОСОБА_4 , на підставі виданого їй ордеру. Вони законно та правомірно набули право на житло у вищевказаному гуртожитку, оскільки їх заселення, реєстрація та постійне проживання в гуртожитку здійснювалось на законних підставах. Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 07 серпня 2024 року визнано укладеним договір найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яким передбачено проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спірному житловому приміщенні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом не застосовано висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 28.02.2024 року у справі № 726/1063/23; від 27.01.2021 року у справі № 564/1009/19; від 10.04.2019 року у справі № 390/23/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19.

З метою захисту права власності, 24.04.2023 року на адресу відповідачів направлено попередження про виселення з пропозицією укласти договір найму житлових приміщень в гуртожитку.

Відповідачам направлено два примірники договору для належного оформлення, однак вказаний договір не підписаний відповідачами. Суд першої інстанції оцінку зазначеному не дав.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 березня 2009 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , а саме їй належить приміщення загальною площею 1 494,1 кв.м., обєднані в блок №2, в тому числі: квартира 1-2; кімнати 104 «А», 104 «Б», 105 «А», 105 «Б», 210, 106 «А,Б», 107 «а,б», 206 «а,б», 207 «а,б», 208 «а,б», 209 «а», 209 «б», АДРЕСА_2 , 310, АДРЕСА_3 , 410, АДРЕСА_4 (а.с.6,7).

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 02 грудня 2021 року встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є власниками нерухомого майна на АДРЕСА_1 , загальною площею 2 924,6 кв.м. Судовим рішенням у справі №726/876/21 встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 є гуртожитком (а.с. 33-41).

На підставі ордерів №138 та №144 від 04 серпня 2003 року, виданих адміністрацією ДП Чернівецький цукровий завод відповідачка ОСОБА_4 , разом з членами сім`ї, вселилася у кімнати №105 Б та АДРЕСА_8 (а.с.26).

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є доньками ОСОБА_4 (а.с.23).

Згідно довідки №49 виданій ОСОБА_4 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 2003 року, які на момент заселення були малолітніми дітьми (а.с.18).

Позивачка ОСОБА_1 24.04.2023 року направляла відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_3 попередження про виселення (а.с.27).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання в право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення в справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Громадяни мають право на одержання в безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (стаття 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України)).

Відповідно до статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки (частина перша статті 127 ЖК України).

Згідно з частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до положень статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Щодо доводів ОСОБА_1 проте, що відповідачі вселися в належне позивачці приміщення не на підставі спеціального ордера, проживають у гуртожитку безпідставно, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не працювали у ВАТ «Чернівецький цукровий завод», не мають ніякого відношення до власника жилого приміщення в гуртожитку та факт реєстрації відповідачів в приміщенні, належному позивачу не є підставою вважати, що вони набули статусу наймача житлового приміщення слід зазначити наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2003 року проживають у кімнаті АДРЕСА_9 , який належав ВАТ "Чернівецький цукровий завод".

Відповідачі вселилися в зазначене жиле приміщення, на підставі ордерів №138, №144, що видавались їх матері, ОСОБА_4 , згідно спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ "Чернівецький цукровий завод" від 04 серпня 2003 року, як працівнику цього підприємства.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вселилися до вказаного житла, як члени сім`ї ОСОБА_4 , оскільки на час вселення були малолітніми дітьми.

Отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 вселилися у кімнату в гуртожитку на законних підставах, та станом на момент подання позову були в ній зареєстровані.

Оцінюючи дані доводи колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з частинами другою, третьою статті 132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно з абзацом другим статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК України).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї наймача) є похідним від такого права останнього.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися в зазначене жиле приміщення, на підставі ордерів №138, №144, що видавались їх матері, ОСОБА_4 , згідно спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ "Чернівецький цукровий завод" від 04 серпня 2003 року, як працівнику цього підприємства.

Отже, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 вселилися у кімнату в гуртожитку на законних підставах, та станом на момент подання позову були в ній зареєстровані.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Щодо заявленого клопотання ОСОБА_1 про витребування у відповідачів:номерів облікової картки платника податків; номерів засобів зв`язку; адресу електронної пошти; відомостей про наявність чи відсутність електронного кабінету, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши зазначене клопотання, апеляційний суд вважає, що в його задоволенні слід відмовити з огляду на те, що вказані позивачем у клопотанні інформація та необхідність витребування її у відповідачів не вбачається за необхідне, оскільки зазначені дані не є доказами, в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦК України, в даній справі.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про визнання явки відповідачів у судові засідання обов`язковою, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

В силу положень пункту 2 частини 1 статті 43 ЦПК України право брати участь у судових засіданнях є процесуальним правом відповідачів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що право сторони не з`являтись у судове засідання в разі звернення з клопотанням про розгляд справи за його відсутності.

Отже, явка до суду апеляційної інстанції учасника справи не є обов`язковою.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 07 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту судового рішення - 20 січня 2025 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна