ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/241/25 Справа № 201/9711/23 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року в цивільній справі номер 201/9711/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12.03.2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №DNGWGK. Позивач надав відповідачці кредит у розмірі 1221660,00 грн на термін до 12.03.2038 року.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з порушенням відповідачкою зобов`язань за укладеним договором станом на 23.06.2023 року у останньої утворилась заборгованість у розмірі 1546855,51 грн, яка складається з наступного: 974851,59 грн - заборгованість за тілом кредиту, 572003,92 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 1546855,51 грн, а також понесені позивачем судові витрати у розмірі 23202,83 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNGWGK від 12.03.2018 року станом на 23.06.2023 року у розмірі 1546855,51 грн, яка складається з: 974851,59 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 572003,92 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року у справі №201/9711/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм процесуального права.

Відповідачка неодноразово зверталась до банку з проханням підписати договір реструктуризації через неможливість сплачувати кредит у зв`язку з наявними фінансовими проблемами, що відповідає положенням п. 5.4.2. договору про іпотечний кредит. Однак, банк відмовив в укладанні договору реструктуризації, що призвело до нарощування заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

06.07.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М було вчинено виконавчий напис №850 про звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки №DNGWGK/1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., за реєстровим номером 690, передане в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк». За рахунок отриманих коштів від реалізації майна буде задоволено вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 1143070,22 грн: заборгованість за договором - 951505,59 грн, заборгованість за відсотками - 188064,63 грн, витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису в розмірі 3500,00 грн. На даний час, та на час звернення позивача з позовною заявою до суду, вищезазначений виконавчий напис не визнаний таким, що не підлягає до виконання.

За рахунок отриманих коштів від реалізації майна задоволено вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 1143070,22 грн: заборгованість за договором - 951505,59 грн, заборгованість за відсотками - 188064,63 грн, витрати пов`язані з вчиненням виконавчого напису в розмірі 3500,00 грн, що свідчить про подвійне стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №DNGWGK від 12.03.2018 року. Тому, на думку відповідачки, задоволення позовних вимог у даній справі призведе до подвійного стягнення грошових коштів за кредитним договором №DNGWGK від 12.03.2018 року, і банк вже скористався своїм правом щодо повернення кредитних коштів.

Крім того, справа в суді першої інстанції була розглянута за її відсутністю.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 132, 133), подав до суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з тим, що банк не отримав копію апеляційної скарги. Апеляційний суд відхиляє це клопотання, оскільки апеляційна скарга надіслана позивачу разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження в його електронний кабінет (а.с. 114, 115) та вважає, що підстави для відкладення справи є неповажними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача.

Заслухавши суддю доповідача, відповідачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 12.03.2018 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №DNGWGK (а.с. 21 27).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №DNGWGK від 12.03.2018 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 23.06.2023 року складає: 974851,59 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 572003,92 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Всього заборгованість відповідачки за тілом кредиту та відсотками станом на 23.06.2023 року становить 1546855,51 грн (а.с. 4 13).

Факт видачі кредитних коштів та нарахування заборгованості підтверджено виписками банківського рахунку за період з 12.03.2018 року по 23.06.2023 року (а.с. 6 13).

22 травня 2023 року відповідачці було направлено повідомлення-вимогу №30.1.0.0/2-80312DNGWS020 про усунення порушення неналежного виконання кредитного зобов`язання та про дострокове повернення споживчого кредиту в повному обсязі (а.с. 14-15, 16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної стави (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом встановлено, що 12.03.2018 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №DNGWGK.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору загальний розмір наданого банком позичальнику кредиту становить 1221660,00 грн, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на цілі придбання нерухомості та сплату страхових платежів.

Відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору 19,9% річних розмір реальної річної відсоткової ставки за користування кредитом.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредитору кредит не пізніше 12.03.2038 року. Кредит надається на придбання об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , цільове використання кредиту - на придбання нерухомості.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №DNGWGK від 12.03.2018 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 23.06.2023 року складає: 974851,59 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 572003,92 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Всього заборгованість відповідачки за тілом кредиту та відсотками станом на 23.06.2023 року становить 1546855,51 грн.

Факт видачі кредитних коштів та нарахування заборгованості підтверджено виписками банківського рахунку за період з 12.03.2018 року по 23.06.2023 року.

Відповідачкою не надано суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», не доведено відсутність заборгованості.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, оскільки фактично отримані та використані позичальником грошові кошти в добровільному порядку банку в повному обсязі не повернуті.

Щодо доводу апеляційної скарги відносно подвійного стягнення кредитних коштів на підставі виконавчого напису, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зроблено висновок, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

Отже, апеляційний суд вважає, що цей довідє безпідставним.

Щодо доводу апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідачки апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу підготовчого судового засідання від 26 лютого 2024 року відповідачка ОСОБА_1 була присутньою у даному засіданні (а.с. 59-60).

Про дату наступного судового засідання, що призначене на 16 квітня 2024 року ОСОБА_1 була повідомлена шляхом отримання судової повістки під розписку (а.с. 61).

З наведеного вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, тому довід апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідачки апеляційний суд вважає необґрунтованим та таким, що не заслуговує на увагу.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення,

яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 січня 2025 року.

Судді: