Справа №463/67/23 Головуючий у 1 інстанції:Нор Н.В.
Провадження №22-ц/811/1455/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Нора Н.В. від 04 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за Договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008р. пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання за січень місяць 2022р. у розмірі 11625,00 грн. та 977531,00 грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди.

Зазначає, що рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2024р. у справі №463/3808/14-ц не містить доказів того, що позивачем заявлена вимога про дострокове повернення усієї суми кредиту відповідачами, що залишилося несплаченою на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України. Звертає увагу, що договір про надання кредиту №22/2008 від 04.004.2008 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014р. у справі №463/3808/14-ц достроково не розірвано, та не зобов`язано відповідачів дострокове повернути усю суму кредиту, що залишилося несплаченою на підставі ч.2 ст.1050цк України. Вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 звернувся до суду про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою відповідачами на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України. Згідно пункту 9.1 Договору Кредиту №22/2008/ЛФ від 04.04.2008р. строк дії договору діє до моменту остаточного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Зазначає, що покликання суду на те, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховенства Суду висловленої у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 про те, що: «Право кредитора нараховувати перебачені договором проченти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України.» є не обґрунтовані належним чином, оскільки позивачем заявлена вимога про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання, а не про стягнення процентів. Вважає, що суд не навів жодних мотивів, щодо відступу від правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.22р. у справі №461/16124/15-ц пункт 77. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019р. у справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Вважає, що згідно пункту 9.1 Договору кредиту № 22/2008/ЛФ від 04.04.2008р. строк дії договору діє до моменту остаточного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 р. у справі № 463/3808/14-ц не містить доказів того, що позивачем заявлена вимога про дострокове повернення усієї суми кредиту відповідачами, що залишилася несплаченою на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України. Договір про надання кредиту №22/2008 від 04.04.2008 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.200014р. у справі №463/3808/14-ц дострокове не розірвано, та не зобов`язано відповідачів дострокове повернути усю суму кредиту, що залишилася несплаченою на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України. Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 звернувся до суду про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою відповідачами на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України. Зазначає, що необґрунтована відмова відповідачів у поверненні грошових коштів згідно Договору кредиту №22/2008 ЛФ від 04.04.2008р. є протиправною. Такими діями, відповідачі спричинили позивачу моральну шкоду у виді страждань та принижень. Доказом неповернення позивачу грошових коштів відповідно до зазначених договорів є судове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 року у цивільній справі №463/3808/14-ц, яке перебуває у законній силі, та відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Зазначає, що з березня місяця 2013 року позивач не має доступу до своїх коштів, не може ними вільно розпоряджатися та користуватися. Звертає увагу, що на даний час ОСОБА_1 виповнилося 64 роки, він є інвалід другої групи дитинства, проживає на 77 грн. на день, рахує копійки, щоб вистачило на ліки, продукти до наступної пенсії. Зазначає, що внаслідок неможливості користуватися, розпоряджатися, використати свої власні кошти на свій власний розсуд, в тому числі на лікування, харчування, покращення житлових умов, щоденно зазнає фізичного болю та душевних страждань.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16, 526, 549, 551, 610, 611, 625, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 81, 82, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274 ЦПК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 та від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16ц, та відмовляючи у задоволені позову, виходив з того, що 04.04.2008 року між кредитною спілкою «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №22/2008 ЛФ, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000,00 грн. на строк до 04.04.2010 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699% від суми залишку кредиту, за кожен день користування. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 04.04.2008 року між КС «Либідь» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки, згідно яких останні зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору. Згідно з договором про відступлення права вимоги від 29.03.2013 року, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги до боржників за даним кредитним договором. Даним рішенням суду стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року, що складалася з 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього в сумі 45972,25 грн. Таким чином, суд вважав встановленим, і таким, що не підлягає доказуванню у даному судовому процесі, факт наявності у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарного грошового зобов`язання перед позивачем, що випливає з умов договору № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року. Однак, як встановлено судом, на даний час відповідачами грошове зобов`язання за умовами кредитного договору перед позивачем не погашене, рішення суду про стягнення кредитної заборгованості перебуває у різних виконавчих службах на стадії примусового виконання, проте на даний час не виконане. Відповідно до п.4.3 кредитного договору №22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати, наведеної в п.5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 5.1 кредитного договору передбачений графік погашення кредиту та процентів за користування ним. Виходячи з характеру такого виду відповідальності позичальника, сплата цих коштів є неустойкою, що встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014 року і що, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Пункт 2.1 кредитного договору визначає строк його дії з 04.04.2008 року до 04.04.2010 року і діє до повного виконання зобов`язань позичальником. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 надав розрахунок додаткових процентів за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом за січень 2022 року в розмірі 11625,00 грн. Враховуючи те, що строк дії кредитного договору №22/2008ЛФ від 04.04.2008 року закінчився 04.04.2010 року, позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом на повернення кредиту, звернувшись з відповідним позовом до суду та пред`явивши вимоги до позичальника та поручителів, по яких ухвалено судові рішення, що набрали законної сили, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів пені (додаткових процентів) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за січень 2022 року в розмірі 11625,00 грн. на підставі п.4.3 кредитного договору, а тому в задоволенні позовних вимог відмовив.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів, у якому просив:

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008р. пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за січень 2022 року у розмірі 11625,00 грн.;

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 977531,00 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно Договору №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008р..

В обґрунтування позову покликався на те, що відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно стягнуто заборгованість за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року, що складалася з 12500,00 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500,00 пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього в сумі 45972,25 грн. На даний час рішення суду звернуто до примусового виконання та виконується щодо кожного із відповідачів у Личаківському, Сокальському та Самбірському відділах державної виконавчої служби. Однак, відповідачі ухиляються від виконання рішення суду, заборгованість по договору кредиту не погасили та допустили прострочення виконання грошового зобов`язання за договором кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 04.04.2008 року між кредитною спілкою «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №22/2008 ЛФ, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000,00 грн. на строк до 04.04.2010 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699% від суми залишку кредиту, за кожен день користування.

В свою чергу, як встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2008 року між КС «Либідь», в особі Львівської філії, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки №22/2008ЛФ/1 та №22/2008ЛФ/2, відповідно, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору, в разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. Згідно з договором про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013 року, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги до боржників за згаданим вище кредитним договором. Як зазначено в п.1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12500 грн. тіла кредиту та 11453,53 грн. процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Цим рішенням суду стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором №22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500 грн. тіла кредиту, 20972,25 грн. процентів за користування кредитом та 12500 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 грн.

Як стверджує позивач, на підставі вказано судового рішення, судом видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби. Судове рішення відповідачами не виконано.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.4.3 кредитного договору №22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, який укладений між фінансовою установою та одним із відповідачів, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати, наведеної в п.5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Пунктом 5.1 кредитного договору №22/2008ЛФ від 04.04.2008 року передбачений графік погашення кредиту та процентів за користування ним.

Як правильно встановив суд першої інстанції, виходячи з характеру такого виду відповідальності позичальника, сплата цих коштів є неустойкою, що також встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року і що, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Також, пункт 2.1 кредитного договору визначає строк його дії з 04.04.2008 року до 04.04.2010 року і діє до повного виконання зобов`язань позичальником.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надав розрахунок додаткових процентів за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом за січень 2022 року в розмірі 11625,00 грн.

Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).

Також, слід вказати і про те, що позивачем не наведено обґрунтованих доводів, підтверджених належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, заподіяння йому моральної шкоди відповідачами.

А саме посилання позивача на неналежне виконання зобов`язання відповідачами, як підставу для відшкодування моральної шкоди, слід вважати безпідставним, голослівним та таким, що не може автоматично свідчити про заподіяння позивачу моральних страждань, які підлягають відшкодуванню.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного спору, такі висновки відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини, та усталеній практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у задоволені позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З врахуванням наведеного, апеляційну скаргу слід вважати безпідставною та залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 січня 2025 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : Н.П.Крайник

М.М. Шандра