Справа № 465/1120/17 Головуючий у 1 інстанції Ванівський Ю. М.
Провадження № 22-ц/811/2021/24 Доповідач в 2-й інстанції Крайник Н. П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

28.02.2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 01.03.2017 року до досягнення нею повноліття; стягнути з відповідача кошти на її утримання в розмірі 1/20 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 01.03.2017 року до досягнення донькою трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 26 березня 2016 року у Залізничному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №84.

Позов обгрунтовувала тим, що 26.03.2016 року сторони зареєстрували шлюб у Залізничному відділ державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №84. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька ОСОБА_4 . Відповідач після народження доньки змінив своє ставлення до неї, став байдужим, постійно провокував сварки та скандали, коштів на утримання дитини не надавав. Дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо та не бере участі у матеріальному забезпеченні доньки, хоча є працездатною особою, має постійний дохід. При цьому, добровільно надавати кошти на утримання дитини відповідач відмовляється. Просила позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 26 березня 2016 року у Залізничному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №84, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 01.03.2017 року до досягнення нею повноліття.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 1/20 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 01.03.2017 року до досягнення донькою трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Держави судовій збір у розмірі 640 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн 00 коп.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання доньки оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення суду в цій частині незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), суд першої інстанції не врахував, що у відповідача на утриманні перебувають двоє батьків похилого віку. Так, матері відповідача з 24.04.2015 року встановлено 1 групу інвалідності як особі, яка потребує постійного догляду. Батько відповідача визнаний недієздатним та рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.09.2015 року ОСОБА_1 призначено його опікуном. Стягуючи в користь позивачки аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку відповідача, суд першої інстанції не врахував, що розмір аліментів значно перевищує встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, що свідчить про неправильне застосування судом положень ст. 182 СК України. Зазначає, що з часу ухвалення оскаржуваного рішення відповідач належно виконує покладені на нього обов`язки зі сплати аліментів. Зокрема відповідно до довідок про доходи від 20.07.2022 року № 42,43,44 відповідач сплатив аліменти за період 07.2019-06.2020 у розмірі 63386,46грн, 07.2020-06.2021 у розмірі 68760,06 грн, 07.2021-06.2022 у розмірі 78086,71 грн. Відповідно до довідок від 16.01.2023 року № 8,9,10,11 відповідач сплатив аліменти за період 01.2019-12.2019 у розмірі 60300,16 грн, 01.2020-12.2020 у розмірі 67576,37 грн, 01.2021-12.2022 у розмірі 69662,54 грн, 01.2022-12.2022 у розмірі 119191,08 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 19.04.2024 року, ОСОБА_1 сплачував щомісячно у період з квітня 2023 року по березень 2024 року аліменти у розмірі 12 473,05 грн. З розрахунку заборгованості по аліментах від 19.04.2024 року вбачається, що розмір аліментів на утримання ОСОБА_4 становить понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку, який для дітей віком від 6 до 18 років у 2023 році становив 2833 грн, а з 01.01.2024 року становить 3196 грн. Таким чином, призначений оскаржуваним рішенням розмір аліментів є завищеним та необгрунтованим.

Просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 01.03.2017 року до досягнення нею повноліття скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.03.2017 року до досягнення нею повноліття.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 13 п. 1 Перехідних положень чинного ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ст. 228 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Статтею 231 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, врегульовано порядок розгляду заяви про перегляд заочного рішення. Зокрема, частинами 3 та 4 зазначеної статті передбачено, що у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

При цьому інша сторона позбавлена можливості оскаржити ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення з підстав вирішення такої заяви по суті та не вирішення питання залишення такої без розгляду у зв`язку з пропуском строку на звернення з такою.

Частиною 1 ст. 294 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Стаття 358 чинного ЦПК України передбачає підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Згідно ч. 2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язок; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як убачається з матеріалів справи, оскаржуване заочне рішення було постановлено судом 06 листопада 2017 року, а з заявою про перегляд оскаржуваного заочного рішення представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся 22.03.2024 року, тобто більше, ніж через шість років після його ухвалення.

Доводи апелянта про те, що відповідач ОСОБА_1 не був неналежним чином повідомлений про час та місце судового розгляду та не отримував оскаржуваного рішення не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що ОСОБА_1 було відомо про розгляд справи, однак останній не цікавився станом відомого йому судового провадження.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання оскаржуваного рішення Франківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист № 465/1120/17, на підставі якого з заробітної плати ОСОБА_1 проводилося відрахування аліментів, що підтверджується наданими стороною відповідача довідками про доходи ОСОБА_1 за 2019-2022 роки (а.с. 68-73). Тобто, оскаржуване рішення перебувало на примусовому виконанні, відтак позивачу було достеменно відомо про таке.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що у вересні 2021 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього на підставі оскаржуваного рішення, просив стягувати з нього на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/4 частку всіх видів його доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття (справа № 466/8490/21). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів відмовлено з підстав, що після ухвалення Франківським районним судом м.Львова рішення від 06.11.2017 року доходи ОСОБА_1 не змінилися, а відтак дозволяють сплачувати аліменти у визначеному зазначеним рішенням розмірі.

Зазначене рішення ОСОБА_1 не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відтак, колегія суддів вважає, що апелянту ОСОБА_1 з вересня 2021 року було достовірно відомо про постановлення судом оскаржуваного рішення.

Враховуючи, що зазначені вище обставини стали відомі апеляційному суду після відкриття апеляційного провадження, апеляційне провадження підлягає закриттю як помилково відкрите.

Схожі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №333/7816/14-ц (провадження №61-16938св20), у якій зазначено, що у відкритті апеляційного провадження у справі належало відмовити, однак апеляційне провадження було помилково відкрито, що вказує на необхідність його закриття, оскільки розгляд справи судом зі спливом значного періоду часу не сумісний з приписами процесуального закону (частиною другою статті 358 ЦПК України) і принципом правової визначеності. При цьому хоча стаття 362 ЦПК України не містить такої підстави для закриття апеляційного провадження, як помилкове відкриття, за обставин цієї справи висновок суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження є загалом правильним.

Крім того, колегія суддів враховує, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним та може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Таким чином, незважаючи на ухвалу про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення та норму ч. 4 ст. 231 ЦПК України в редакції 2004 року, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, згідно якої строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, оскарження рішення суду через надмірно тривалі строки (у даному випадку більш ніж через 6 років) після ухвалення рішення, без будь-яких причин пропуску таких надмірних строків, знаючи про розгляд справи у суді першої інстанції, слід вважати втручанням у принцип правової визначеності.

У пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) від 29.10.2015 року, яке набуло статусу остаточного 29.01.2016 року, суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява №3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Також, в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява №8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява №50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Тому, незважаючи на ухвалу про відмову в перегляді заочного рішення та положення ч.4 ст. 231 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час постановлення оскаржуваного рішення, за якою строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, оскарження рішення суду через надмірно тривалі строки (у даному випадку майже через 6 років) після його ухвалення, без будь-яких причин пропуску таких надмірних строків, знаючи про розгляд справи, слід вважати втручанням у принцип правової визначеності.

З урахуванням обставин, які підтверджують обізнаність ОСОБА_1 про ухвалення оскаржуваного рішення, зважаючи на подання апеляційної скарги з тривалим пропуском строку на апеляційне оскарження та відсутністю поважних причин пропуску такого, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2017 року підлягає закриттю.

Керуючисьст.ст. 358, 362, 367, 368, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та розірвання шлюбу закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної ухвали.

Повний текст ухвали складено 20 січня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра