Справа № 2-910/2009
Номер провадження2-зз/950/1/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" січня 2025 р. м.Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області в складі: головуючого судді - Бакланов Р. В. з участю секретаря - Гладкової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Лебедині клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову застосованих судом у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

3 січня 2025 ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою суду від 16.11.2009 у справі № 2-910/09. В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що у провадженні Лебединського районного суду Сумської області перебувала справа позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Ухвалою від 16.11.2009 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 . Рішенням суду від 14.12.2009 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі. Із наданої органом державної виконавчої служби інформації вбачається, що арешт на майно ОСОБА_1 накладено в межах виконавчого провадження № 16160377. При цьому 30.12.2009 в межах даного виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження. Однак, незважаючи на закінчення виконавчого провадження, арешт на майно відповідача скасовано не було. ОСОБА_1 зазначає, що на даний час виконавчі провадження де вона є боржником відсутні. При цьому тривале обмеження її прав шляхом накладення арешту на усе її майно є непропорційним втручанням у її право власності, а подальша дія такого обмеження не відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності.

Заявниця та представник стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явиkbcm, про дату, час та місце розгляду справи повідомленs засобами системи «Електронний суд».

Дослідивши матеріали справи та доводи поданого клопотання, суд доходить висновку про необхідність його задоволення виходячи з наступного:

У провадженні Лебединського районного суду Сумської області перебувала цивільна справа № 2-910/09 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

16.11.2009 судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 та знаходиться у неї або інших осіб. Як свідчить зміст ухвали, заходи забезпечення позову вжиті з метою виконання рішення суду (а.с. 13).

У подальшому, рішенням від 14.12.2009 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з відповідача борг за кредитним договором від 09.01.2008 № 20054-cred в розмірі 8142,64 грн. та судові витрати (а.с. 23).

Відповідно до інформації Лебединського відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у провадженні відділу дійсно перебувало виконавче провадження № 16160377 з примусового виконання ухвали № 2-910/09, виданої 16.11.2009 Лебединським районним судом Сумської області. 30.12.2009 державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки 30.11.2009 на майно боржника накладено арешт.

Також, у відділі перебувало виконавче провадження № 18941181 з примусового виконання виконавчого листа № 2-910/09, виданого Лебединським районним судом Сумської області 25.12.2009.

29.12.2011 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю майна боржника на яке може бути звернено стягнення. Залишок боргу складає 6143,36 грн. (а.с. 55-56).

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього' Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40). Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйанх проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ v справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання: рішень судів та інших органів (посадових, осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 09 лютого 2009 року № 2-258/08 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону: повернення виконавчого документа стягувану - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувану у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем: накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі.), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону №606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувану, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа' з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувана права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувану у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження Же 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року справі Же 161/14034/20 (провадження № 61/1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 6.1-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувана, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VTII).

Згідно з пунктом 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закон № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності, цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачене зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк .пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІП «Прикінцеві та перехідні положення» - Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті. 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документа можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин суд доходить висновку про те, що виконавчий лист від 25 грудня 2009 року № 2-910/09, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 189411.81 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ПАТ КБ «Приватбанк», та який 30 грудня 2011 року був повернутий стягувану, стягувач міг повторного пред`явити його до виконання у строк до 30 грудня 2014 року, але зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання, а тому строки його пред`явлення до виконання закінчилися до набрання чинності Законом № 1404-VI1I. Таким чином збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням, у право на володіння майном ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 158, 260, 261 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову застосованих судом у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті судом за ухвалою по справі №2-910/09 від 16.11.2009 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Роман БАКЛАНОВ