_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/626/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участі секретаря судового засідання Сопової А.Є.,

представника позивача Скриннік Р.А.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агентство нерухомості «АТЛАНТА» та ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ :

25 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким: стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 62 025 грн.; визнати Договір про намір укласти угоду №83/20 від 08.08.2024 року недійсним; стягнути з ТОВ «Агенство нерухомості Атланта», ЄДРПОУ 31851510, на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 20 675 грн.; стягнути пропорційно з ТОВ «Агенство нерухомості Атланта», ЄДРПОУ 31851510 та ОСОБА_1 судовий збір.

В обгрунтування позову представник позивача зазначав, що ОСОБА_2 з метою купівлі нерухомості, а саме будинку з присадибною ділянкою звернулась до ТОВ АГЕНСТВО НЕРУХОМОСТІ «АТЛАНТА» для отримання інформаційно-посередницьких послуг з приводу придбання будинку та присадибної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого, 08.08.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Агентство нерухомості «АТЛАНТА» та ОСОБА_2 було укладено договір №83/20 про надання послуг покупцю. Відповідно до договору послуг Товариство з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «АТЛАНТА» зобов`язувався надати ОСОБА_2 інформаційно-посередницькі послуги, повязані з придбанням позивачем об`єкту нерухомості будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами цього договору, а саме п.7 позивачем було сплачено на користь ТОВ Агенство нерухомості «Атланта» грошову суму у розмірі 20 675 грн., що еквівалентно 500 доларів США в рахунок часткової оплати послуг за договором. Представник позивача зазначає, що на час, коли позивач вперше побувала на місці розташування будинку, нею неодноразово уточнювалося у ОСОБА_1 , власниці будинку, питання щодо того, чи продається разом з будинком також і присадибна ділянка, на що позивач отримувала відповідь, що так, разом з будинком, вона отримує право власності й на присадибну ділянку і що коли земельна ділянка буде розподілена на 3 частини, її частина землі буде складатися із земельної ділянки, на якій розташований безпосередньо сам таунхаус та частина присадибної ділянки до нього.

Зазначає, що з метою подальшої організації процедури купівлі-продажу вищевказаної нерухомості між ОСОБА_2 , Товариством з обмеженою відповідальністю Агентство нерухомості «АТЛАНТА» та ОСОБА_1 було укладено договір про намір укласти угоду №83/20 від 08.08.2024 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язувалися в майбутньому (відповідно до п. 2.5.) укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження.

Відповідно до умов Договору про наміри, а саме п.4, позивачкою був сплачений «забезпечувальний платіж» у сумі 62025 грн., що еквівалентно 1500 доларів США, який був врахований в рахунок належних платежів за договором відчуження нерухомості.

Зазначає, що під час зустрічі для укладення договору відчуження нерухомості у нотаріуса 18.09.2024 року виявилося, що продаж нерухомості здійснюється без відповідної присадибної ділянки, за документами відчужувався фактично лише таунхаус та земельна ділянка, на якій він розташований, присадибна ж ділянка, не належала власниці та була віднесена відповідно до сервітуту у користування підприємства енергетичної інфраструктури, а відчуження такої ділянки заборонено.

Позивач відмовилась від угоди та просила повернути сплачені нею грошові кошти Товариству з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «АТЛАНТА» та ОСОБА_1 у загальній сумі 2000 доларів США. Зазначає, що позивач неодноразово зверталася до Товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «АТЛАНТА» та ОСОБА_1 із вимогою повернути грошові кошти у сумі 2000 доларів США сплачені нею раніше, через те, що її фактично ввели в оману щодо того, який об`єкт нерухомості їй намагаються продати, однак вона отримала відповідь про відмову повертати кошти.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 28.10.2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 03.12.2024 року на 11 год. 00 хв.

02.12.2024 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 03.12.2024 року) від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «АТЛАНТА» - Головатюк Яни Олександрівни надійшов Відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову.

У зв`язку з відсутністю електроенергії, судове засідання призначене на 03.12.2024 року, було відкладено до 16.01.2025 року до 10.30 год.

06.12.2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_2 Скринніка Руслана Алізаміновича надійшла Відповідь на відзив на позовну заяву.

Для надання відповідачем ОСОБА_1 оригіналів правовстановлюючих документів на майно, яке було предметом продажу, судове засідання, призначене на 16.01.2025 року було відкладено до 27.01.2025 року до 14.00 год.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судовому засіданні, призначеному на 27.01.2025 року, представник позивача ОСОБА_2 Скриннік Руслан Алізамінович позовну заяву підтримав та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Агентства нерухомості «АТЛАНТА» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, в минулому судовому засіданні надав пояснення та заперечення на поданий позов.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.08.2024 року між Агентством нерухомості «АТЛАНТА» в особі Чорної Клавдії Дмитрівни (Виконавець) та ОСОБА_2 (Замовник) було укладено Договір №83/20 про надання послуг покупцю, за умовами якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику інформаційно посередницькі послуги, пов`язані з придбанням Замовником об`єкта нерухомості - будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а Замовник зобов`язується оплатити надані послуги в розмірі, у строки та в порядку, встановлені цим договором.

Згідно до п. 3 Договору про надання послуг зобов`язання Виконавця перед Замовником вважаються частково виконаними, а інформаційно-посередницькі послуги підлягають частковій оплаті, якщо за участю «Сторін» укладено Договір про намір укласти угоду з придбання Об`єкту. Підтвердженням повного виконання Виконавцем зобов`язань за Договором перед Замовником є укладений договір з придбання Об`єкту. Підтвердженням повного виконання Виконавцем зобов`язань за Договором перед Замовником є укладений договір з придбання Об`єкту.

За умовами, викладеними у пунктах 5 та 6 Договору про надання послуг, вартість послуг становить 111 645 (сто одинадцять тисяч шістсот сорок п`ять) гривень, що еквівалентно 2700 (дві тисячі сімсот) доларів США, що сплачуються в наступному порядку: частину винагороди у розмірі 20 675 (двадцять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень, що еквівалентно 500 (п`ятсот) доларів США, Замовник сплачує Виконавцю в момент підписання Договору в рахунок часткової оплати послуг відповідно до п.3 Договору; решту винагороди у розмірі 90 970 (дев`яносто тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень, що еквівалентно 2200 (дві тисячі двісті) доларів США, Замовник сплачує Виконавцю в момент нотаріального посвідчення Договору придбання Об`єкту.

На виконання Договору про надання послуг, 08.08.2024 року між «Агентством нерухомості «АТЛАНТА» ТОВ в особі Чорної Клавдії Дмитрівни, ОСОБА_1 (Власник) та ОСОБА_2 (Набувач) було укладено договір про намір укласти угоду №83/20 за умовами якого Власник та Набувач зобов`язались укласти договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

08.08.2024 року позивачем у відповідності до пунктів 3, 5 та 7 Договору про надання послуг було прийнято частину послуг та здійснено оплату частини винагороди у розмірі 20675 (двадцять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень, що підтверджується Актом виконаних робіт від 08.08.2024 року, Договором про намір укласти угоду (пунктом 2.5.) було встановлено строк укладання угоди купівлі-продажу не пізніше 15 жовтня 2024 року.

Відповідно до умов Договору про наміри, а саме п.4, позивачкою був сплачений «забезпечувальний платіж» у сумі 62025 грн., що еквівалентно 1500 доларів США, який був врахований в рахунок належних платежів за договором відчуження нерухомості.

Відповідно до п. 2.5. Договору про наміри, Договір відчуження нерухомості повинен був бути укладений між Відповідачем 2 та Позивачем і нотаріально посвідчений не пізніше 15 жовтня 2024 року.

18.09.2024 року сторони прибули до нотаріальної контори для укладання договору купівлі-продажу, але укладання договору не відбулось через відмову позивачки від придбання будинку з посиланням на відсутність у власності відповідача ОСОБА_1 присадибної ділянки.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2, 4 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1-3 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 203, 204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами.

Виходячи із вимог ст. 4, 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: ЦК України; іншим законам України, які приймаються відповідно Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади АР Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що договір про надання послуг покупцю був підписаний позивачем ОСОБА_2 власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами, при цьому, сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, про що свідчать їх підписи, волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору.

Позивачем було висловлено позицію з приводу недійсності договору про намір укласти угоду посилаючись на те, що сторонами не було дотримано нотаріальної форми попереднього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

На думку суду, договір про наміри укласти угоду не має ознак попереднього договору, за своєю природою є змішаним договором, а тому вимоги, встановлені законодавством для попередніх договорів на нього не розповсюджується.

Аналогічна позиція також висловлена у Постанові Верховного суду України від 07.11.2019 року, провадження 61-27895св18 (справа №520/10384/16-ц).

Крім того, згідно ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом. Або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи те, що сторонами були дотримані вимоги, встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, не було порушено інших законодавчо встановлених вимог для чинності правочину, Договір про намір укласти угоду №22/3 від 19.02.2022 року не є недійсним (нікчемним).

Аналогічна позиція також висловлена у Постанові Верховного суду України від 07.11.2019 року, провадження 61-27895св18 (справа №520/10384/16-ц).

При цьому, судом не встановлена наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про намір укласти угоду №83/20 від 08.08.2024 року.

Щодо вимоги про стягнення з ТОВ «Агенство нерухомості Атланта» на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 20 675 грн. Як вбачається з умов договору, сплачена сума є частковою оплатою вже наданих послуг.

На підтвердження надання частини послуг Виконавцем ТОВ «Агентство нерухомості «АТЛАНТА» та прийняття послуг Замовником ОСОБА_2 було підписано Акт виконаних робіт від 08.08.2024 року. Як вбачається з його змісту: цей Акт про те, що Виконавець виконав частину інформаційно-посередницьких послуг відповідно до пунктів 2, 3, 5 Договору про надання послуг покупцю №83/20 від 08.08.2024 року, пов`язаних з придбанням об`єкта нерухомості будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: надав Замовнику варіанти об`єктів нерухомості; надав персонального фахівця для демонстрації варіантів об`єктів нерухомості; брав участь в переговорах з Власником об`єкта нерухомості; організував огляди об`єктів нерухомості, що цікавлять Замовника. Замовник частину наданих послуг Виконавцем прийняв і виплатив частину винагороди, відповідно до п. 7 Договору №83/20 про надання послуг покупцю від 08.08.2024 р. в розмірі 20 675 (двадцять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень, що еквівалентно 500 (п`ятсот) доларів США і претензій до Виконавця не має.

У відповідності до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв`язку з наведеним, вимога про повернення коштів, сплачених за договором про надання послуг покупцю є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 62025 гривень.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Аванс має протилежні властивості, а саме: якщо певна сума сплачується до укладання основного договору, то ця сума буде авансом. Аванс не виконує забезпечувальну функцію - тобто, якщо договір не укладений з ініціативи будь-якої з сторін, то аванс, безумовно, повертається його власнику. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із вже укладеного договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем грошова сума за п. 4.4 є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18), у постанові від 17 червня 2021 року по справі № 711/5065/15, провадження № 61-18537св19.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з пунктами 2, 8 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення по цивільній справі», рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц.

Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути сплачений при поданні позову судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 203, 204, 215, 509, 525, 526, 546, 548, 570, 571, 626, 627, 629, 631, 632, 635, 638, 639, 657 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 19, 43, 76-81, 258-261, 263-265, 352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агентство нерухомості «АТЛАНТА» та ОСОБА_1 про стягнення коштів, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти у розмірі 62 025 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , сплачений при поданні позову судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко