Провадження №22-ц/812/121/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Ковальським Є.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Скалова С.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/4345/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником - адвокатом Скаловим Сергієм Юрійовичем, на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 24 жовтня 2024 року, повний текст складено 29 жовтня 2024 року, за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У серпні 2023 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «Глобус» (далі АТ «КБ «Глобус», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 12 червня 2017 року між АТ «КБ Глобус» та ОСОБА_1 було укладено договір на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки шляхом подачі заяви-анкети на приєднання до вказаного договору, яким встановлено ліміт овердрафту. Відповідно до умов договору Банк відкрив позичальнику картковий рахунок № НОМЕР_1 за програмо кредитування овердрафт «Запасочка» та встановлений ліміт дозволеного овердрафту (з урахуванням змін, внесених згідно положень Договору) - 90000 грн зі строком дії 81 місяць з 13 червня 2017року до 30 березня 2024 року та фіксована процентна ставка у розмірі 46,8% річних. У заяві-анкеті позичальник зазначив власні персональні дані, погодив умови кредитування та графік платежів. Відповідно до графіка платежів позичальник зобов`язаний у період з моменту отримання кредиту до першого числа кожного місяця, вказаного у графіку платежів, сплачувати визначену суму платежу. Однак взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконував, не здійснював погашення (повернення) грошових коштів, відповідно, грубо та систематично порушував умови договору. У зв`язку з чим станом на 01 червня 2023 року виникла заборгованості у розмірі 141827 грн 80 коп., з яких: 89293 грн 44 коп. - строкова заборгованість по кредиту; 3549 грн 23 коп. - строкова заборгованість по процентам; 48985 грн 13 коп. прострочена заборгованість по процентам.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки від 13 червня 2017 року зі змінами в розмірі 141827 грн 80 коп., 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також 2684 грн судового збору.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначав, що позов заявлено від імені АТ КБ «Глобус», а додатки до позову в частині обставин укладення кредитного договору та перерахування коштів стосуються ПАТ КБ «Глобус», проте, позовні матеріали не містять будь-яких доказів, щодо я реорганізації позивача, переходу прав та обов`язків за спірними правовідносинами та правонаступництва даної юридичної особи. Доказами укладення договору на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки, позивач вважає підписання відповідачем заяви-анкети №13/196 від 12 червня 2017 року про приєднання до вищевказаного договору. Проте відповідач заперечує підписання вищевказаної заяви-анкети, так само як і доданих до позовної заяви довідки про розрахунок орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту від 12 червня 2017 року та листа-повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту від 12 червня 2017 року. Якщо перейти за посиланням на електронну адресу позивача, то там відсутня публічна пропозиція та договір в редакції від 12 червня 2017 року, що в свою чергу не дає підстав вважати договір укладеним, в тому числі на умовах, про які зазначає позивач у позові. Крім того, позивач в резолютивній частині позовної заяви зазначає договір, який нібито укладений з відповідачем 13 червня 2017 року. Посилаючись на пункти 3.1.14 та 5.4 Договору, вважає договір розірваним за своєю ініціативою. Проте п. 5.1.7 Договору встановлено порядок такого розірвання, а саме - за бажанням однієї сторони з письмовим повідомленням іншої сторони протягом 5 робочих днів. До матеріалів позову додано лист позивача від 02 травня 2023 року, в якому позивач посилається на Договір, укладений шляхом підписання заяви-анкети від 13 червня 2017 року, та зазначає відповідача як власника карткового рахунку № НОМЕР_2 , проте, як слідує з наданої позивачем анкети-заяви № 13/196 від 12 червня 2017 року відповідачеві відкрито інші карткові рахунки. Виписки за договором, які долучені до матеріалів позовної заяви є неналежними доказами, оскільки вони неналежним чином оформлені, а підпис вчинено особою, посадове становище та повноваження якої невідомі, та без зазначення прізвища. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зокрема, зазначає фіксовану процентну ставку у розмірі 46,8% річних, а в анкеті-заяві від 12 червня 2017 року процентна ставка річних поза межами пільгового періоду встановлена як фіксована та складає 36%. Строк кредитування зазначено - 24 місяці, проте, розрахунок заборгованості здійснений із застосуванням відсотків по 01 травня 2023 року.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2024 року позовні вимоги АТ «КБ Глобус» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Глобус» заборгованість за кредитним договором у розмірі 141827 грн 80 коп.; яка складається з: строкової заборгованості по кредиту 89293 грн 44 коп.; строкової заборгованості по відсоткам 3549 грн 23 коп.; простроченої заборгованості по відсоткам 48985 грн 13 коп., а також судовий збір у розмірі 2684 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у позичальника виникла прострочена заборгованість за овердрафтом та процентами, що підтверджується випискою по договору та розрахунком заборгованості. Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували докази, надані позивачем щодо розміру заборгованості по кредитному договору, контр розрахунку на спростування визначеної позивачем заборгованості.

Суд дійшов висновку, що відповідач порушив зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків, тому позовні вимоги АТ «КБ «Глобус» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 141827 грн 80 коп. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

При визначенні суми відшкодування суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Скалов С.Ю. вказує, що рішення суду ухвалено на підставі неналежних та недопустимих доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що докази, надані позивачем на підтвердження підстав позову, не відповідають предмету позову. Так, позивачем в позовній заяві серед підстав позову заявлено, що 12 червня 2017 року між сторонами укладено договір на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» (надалі Договір) шляхом подачі відповідачем заяви-анкети про приєднання до вищевказаного договору. Натомість в позовних вимогах заявлено про стягнення заборгованості за договором на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки від 13 червня 2017 року. Позивач на вимогу суду надав оригінал заяви-анкети №13/196 від 12 червня 2017 року та пояснення, з яких випливає, що договір є укладений шляхом приєднання саме через надання відповідачем вказаної заяви-анкети. Таким чином, на думку представника відповідача, позивач, користуючись на власний розсуд своїми процесуальними правами, визначив в предметі позову вимогу про стягнення заборгованості саме за договором на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки від 13 червня 2017 року, а на підтвердження цих обставин надав докази щодо укладення договору за заявою-анкетою від 12 червня 2017 року, тому суд першої інстанції протиправно змінив предмет позову. Незважаючи на те, що відповідачем не оспорюється сам факт підписання зазначеної заяви-анкети, висновки суду про приєднання до договору є помилковими. Так, згідно пунктом 1 заяви-анкети №13/196 від 12 червня 2017 року про приєднання до договору відповідач акцептує публічну пропозицію ПАТ КБ «Глобус» на укладення цього договору, яка розміщена на сайті банку www.globusbank.com.ua. Додана позивачем до позовної заяви публічна пропозиція ПАТ «КБ «Глобус» також містить посилання, що на цю електронну адресу. Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи відповідача та не дав правової оцінки тим обставинам, що за вказаною електронною адресою відсутні як публічна пропозиція, так і договір в редакціях станом на 12 червня 2017 року, що в свою чергу не дає підстав взагалі вважати договір укладеним, в тому числі й на тих умовах, про які вказує позивач у позові. Крім того надані позивачем договір на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ КБ «Глобус» та Правила користування платіжними картками за програмою кредитування овердрафт «Запасочка», а також подальші зміни до вказаної програми кредитування не містять підпису про ознайомлення з ними відповідача, тому їх не можна вважати складовою укладеного сторонами кредитного договору (в тому числі й в тій редакції, що додана до позову), оскільки відсутні дані про їх визнання останнім в тому вигляді, в якому їх надано суду. До того ж, суд першої інстанції помилково визначив умови кредитування (з урахуванням змін, які підписані та не узгоджені із відповідачем), зокрема щодо: строку дії ліміту овердрафту 81 місяців з 13 червня 2017 року по 30 березня 2024 року, а також фіксованої процентної ставки у разі непогашення кредитної заборгованості 46,8% річних. Втім, згідно заяви-анкети №13/196 від 12 червня 2017 року (яка визнається обома сторонами) строк кредитування встановлений в межах 24 місяці з 13 червня 2017 р. по 12 червня 2019 року, а процентна ставка річних поза межами пільгового періоду встановлена як фіксована та складає 36%. За такого суд безпідставно, всупереч наявних в матеріалах справи доказів, застосував строк кредитування та ставку відсотків у більшому розмірі ніж це погоджено сторонами. До того ж, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи відповідача та дав належної правової оцінки, що позов заявлено від імені АТ «КБ «Глобус», а додатки до позову в частині обставин укладення кредитного договору та перерахування коштів стосуються ПАТ «КБ «Глобус». Втім, матеріали не містять будь яких доказів, що стосуються реорганізації позивача, переходу прав та обов`язків за спірними правовідносинами та правонаступництва даної юридичної особи, а співпадіння коду ЄДРПОУ на документах, виданих від імені АТ «КБ «Глобус» та ПАТ «КБ «Глобус», не свідчить саме по собі про беззаперечне правонаступництво та має бути доведено належними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «КБ «Глобус» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення ухвалено відповідно до норм матеріального права та процесуального права, є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, а тому не підлягає скасуванню, тоді як доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає не повною мірою.

Відповідно до частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 12 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «КБ «Глобус» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву-анкету № 13/196 на приєднання до договору на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» (для фізичних осіб), відповідно до якої виявив бажання відкрити картковий рахунок та встановити овердрафт, просив також надати кредит в національній валюті України шляхом встановлення ліміту овердрафту на поточному (картковому) рахунку: № НОМЕР_3 (картковий рахунок, на який встановлюється ліміт овердрафту), № НОМЕР_4 (картковий рахунок, з якого буде відбуватися автоматичне перерахування коштів для погашення ліміту овердрафту).

Відповідно до умов Договору Банк надав відповідачу кредитну карту за програмою кредитування «Запасочка» для фізичних осіб клієнтів ПАТ КБ «Глобус» та встановив ліміт дозволеного овердрафту на суму 50000 грн. на строк 24 місяця з 13 червня 2017 року по 12 червня 2019 року із фіксованою процентною ставкою у разі непогашення кредитної заборгованості у пільговий період кредитування (річних) 36% та процентною ставкою в пільговий період (річних) 0,000001%.

Звернувшись із позовом, Банк стверджував про укладення з ОСОБА_1 на підставі зазначеної вище заяви-анкети кредитного договору, умови якого визначені договором на відкриття поточного рахунку та обслуговування шляхом прийняття публічної пропозиції, а згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за цим договором станом на 01 червня 2023 року становить 141827 грн. 80 коп. З таким повністю погодився суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим та частково приймає доводи апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції в порушення вимог пункту 3 частини 4 статті 264 ЦПК України не дав оцінку усім запереченням відповідача проти позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа першого цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

ОСОБА_1 , підписавши 12 червня 2017 року заяву-анкету, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклав з позивачем договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтвердив своїм підписом.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору (визначена сума кредиту, строк кредитування, розмір процентів за користування кредиту).

Відповідачем такі обставини не спростовані, навпаки, його представник в судах першої та апеляційної інстанцій не заперечував підписання заяви-анкети, отримання у позивача кредитної картки та використання кредитних коштів, однак заперечував проти визначених у позовній заяві умов кредитування, а саме процентів та строку кредитування, а за такого - не визнавав наведений позивачем розрахунок заборгованості.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві-анкеті від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

У справі, що переглядається апеляційним судом, в заяві-анкеті від 12 червня 2017 року ОСОБА_1 просив відкрити поточний рахунок у гривні на його ім`я та встановити кредитний ліміт на 50000 грн. зі строком дії 24 місяця. Проценти у заяві-анкеті визначені наступним чином: фіксована процентна ставка у разі непогашення кредитної заборгованості у пільговий період кредитування (річних) 36% та процентна ставкою в пільговий період (річних) 0,000001%. за користування кредитом. Порядок повернення кредитних коштів, зокрема, строки та розміри здійснення періодичних платежів, строки та порядок сплати процентів за користування кредитними коштами у заяві-анкеті не визначені.

При цьому у позовній заяві Банк посилається на інші умови кредитування строком на 81 місяць (з 13 червня 2017 року по 30 березня 2024 року) та фіксованою процентною ставкою у разі непогашення кредитної заборгованості у пільговий період кредитування (річних) 46,8%. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на те, що за рішеннями тарифного комітету Банку після підписання сторонами заяви-анкети процентна ставка була змінена та встановлена: з 21 серпня 2018 року на рівні 42%, з 07 грудня 2020 року на рівні 46,8%.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що Банк узгодив із позивачем наведені у позовній заяві, тобто змінені по рівняно із заявою анкетою, умови кредитування, тому апеляційний суд приймає відповідний аргумент апеляційної скарги.

Так, долучені до позовної заяви затверджений рішенням правління ПАТ «КБ «Глобус» протокол №25 від 05 травня 2017 року договір на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» (для фізичних осіб) з додатками до нього - положеннями якого позивач обґрунтовував позовні вимоги, а суд послався на них у своєму рішенні, з додатками до нього - правилами користування платіжними картками ПАТ «КБ «Глобус» та публічною пропозицією ПАТ «КБ «Глобус» на укладення договору на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» (для фізичних осіб) (а.с. 4-6), в яких визначено умови користування кредитними коштами, порядок розрахунків, порядок сплати коштів за користування кредитними коштами, відповідачем не підписані, доказів його ознайомлення з цими документами позивачем не надано як і не надано доказів, що саме в такій редакції вказані документи діяли на день звернення відповідача із заявою-анкетою.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був ознайомлений з наведеними документами при наданні банківських послуг та вважає неприйнятними посилання позивача на те, що ці умови та правила є загальнодоступними та розміщені на офіційному сайті фінансової установи, оскільки такі твердження ґрунтуються на припущеннях, що є неприйнятним з огляду на приписи частини шостої статті 81 ЦПК України.

За такого колегія суддів вважає встановленим, що кредитні кошти надавались ОСОБА_1 на умовах, визначених у заяві-анкеті від 12 червня 2017 року.

При цьому колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на невідповідність визначеного Банком у позовній заяві предмету спору заборгованість за договором від 13 червня 2017 року, наявним у справі доказам, серед яких долучена заява-анкета віл 12 червня 2017 року, оскільки така помилка не є суттєвою, не впливає на суть позовних вимог стягнення заборгованості за кредитним договором за конкретних обставин справ, з яких не вбачається і на таке не посилається відповідач, що останній, окрім укладання договору на підставі заяви від 12 червня 2017 року, уклав ще один договір 13 червня 2017 року.

Щодо визначеного позивачем розміру заборгованості за використання кредитних коштів ОСОБА_1 .

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає неприйнятним долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості (а.с. 22-15).

Так, цей розрахунок заборгованості здійснений за період часу з 11 травня 2021 року по 01 червня 2023 року, тобто за межами визначеного Договором строку кредитування, не містить розміру процентної ставки, за якою проводилось нарахування заборгованості, а також в ньому не зазначено, яким чином в розрахунку визначена сума залишку на рахунку № НОМЕР_1 . Тобто сам по собі розрахунок заборгованості не відображає методику нарахування позивачем заборгованості та операції з надходження кредитних коштів на рахунки клієнта та їх повернення, а також розподіл повернутих позичальником коштів на погашення основної суми боргу, процентів, комісій та інших платежів за весь час користування кредитним лімітом.

Окрім того, колегія суддів вважає, що оскільки позивачем не доведені зміна процентної ставки із 36% до 46,8% у законному порядку, зміст домовленості сторін щодо встановлення порядку погашення процентів та пільгового періоду кредитування, протягом якого діє процентна ставка 0,000001% річних, не є можливим визначити розміри та порядок нарахуванням процентів за укладеним ОСОБА_1 договором, а тому вимоги Банку про стягнення процентів за користування кредитними коштами є недоведеними і не підлягають задоволенню.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що нарахування позивачем процентів за користування кредитом за межами строку кредитування не ґрунтується на положеннях укладеного сторонами договору, умови якого визначені заявою-анкетою, та вимогах закону.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За обставинами справи, яка переглядається, правомірне використання кредитних коштів позичальником закінчилось 12 червня 2019 року (останній день кредитування), отже після цієї дати відсутні підстави для нарахування процентів за користування наданими коштами, а позовні вимоги про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань не заявлялись.

У постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду відзначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України (пункт 6.35).

Тому колегія суддів не приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу з посиланням на положення кредитного договору про право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом за весь строк користування до дня його фактичного повернення, оскільки таке положення суперечить наведеним положенням закону.

Щодо визначення розміру заборгованості за кредитом (основним боргом), колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду виписку по рахунках позичальника ОСОБА_1 за період з 13 червня 2017 року по 01 квітня 2021 року, в якій відображені операції з отримання кредитних коштів (ліміту овердрафт), їх використання на власні потреби, надходження коштів на рахунки (поповнення рахунків).

Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Згідно вказаної норми Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, первинним є документ, який містить відомості про операцію. Зокрема, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Пунктом 62 цього ж Положення передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц.

Тому колегія суддів вважає за можливе визначити заборгованість за кредитом (основним боргом) ОСОБА_1 , виходячи із зазначених у виписці по рахунках заборгованості за овердрафтом відомостей (а.с. 31), а саме - в сумі 89141 грн. 82 коп., оскільки у цій виписці враховані операції з використання кредитних коштів та їх повернення. Відповідач, розпорядившись відповідно до статті 13 ЦПК України своїми процесуальними правами на власний розсуд, свого розрахунку щодо заборгованості або її відсутності не надав.

З огляду на встановлені обставини справи апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, який помилково застосував норми матеріального права при ухваленні рішення, що регулюють спірні правовідносини, не дотримався вимог процесуального закону, а тому неправильно визначився із доведеним розміром заборгованості відповідача, необхідно відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України змінити, частково задовольнивши позовні вимоги.

Колегія суддів відхиляє інші доводи апеляційної скарги як такі, що не спростовують наведених вище висновків.

Щодо недоведеності переходу до позивача АТ «КБ «Глобус» права вимоги за кредитним договором, укладеним відповідачем з ПАТ «КБ «Глобус».

Код ЄДРПОУ (Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України) унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, створеному 1996 року.

Присвоєння кодів ЄДРПОУ проводиться Міністерством юстиції за технічної підтримки адміністратора ЄДР спільно з Державною службою статистики відповідно до Порядку передачі ідентифікаційних кодів Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України.

Кінцева мета присвоєння кодів ЄДРПОУ - проведення спостережень за структурними змінами в економіці щодо видів діяльності, створення, реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) та ліквідації суб`єктів господарювання.

За кодом ЄДРПОУ облік юридичних осіб ведеться також в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Єдиному банку даних про платників податків - юридичних осіб та інших.

Він є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта господарювання і зазначається на його печатках та штампах. У всіх документах - адміністративних, фінансових чи інших, де фігурує підприємство (організація), обов`язково вказується ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ.

Згідно матеріалів справи позивач, яким є АТ «КБ «Глобус», та ПАТ «КБ «Глобус», з яким ОСОБА_1 підписав заяву-анкету та від якого отримав у кредит грошові кошти, мають однаковий , тобто позивач не є іншою юридичною особою, а є правонаступником ПАТ «КБ «Глобус».

Щодо зазначення у виписці Банку про рух коштів інших рахунків, крім тих, що визначені в заяві-анкеті, апеляційний суд виходить з того, що надана позивачем виписка по рахунках відповідає вимогам до бухгалтерського документу, є персоніфікованою, а відповідачем не доведено, що вказані у виписці рахунки не перебувають у його використанні.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, рішення суду змінено, з огляду на положення частин 1, 13 статті 141 ЦПК України наявні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на сторони пропорційна задоволеним позовним вимогам.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

Так, при зверненні до суду з позовною заявою позивач сплатив 2684 грн. судового збору за подання позовної заяви (а.с. 1).

Разом із позовною заявою позивач також просив стягнути з відповідача, крім судового збору, 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надавши відповідні докази таких витрат договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № 051222 від 05 грудня 2022 року між позивачем та адвокатом Прохоренком В.П., довіреність на представництво інтересів позивача, акт прийому-передачі наданих послуг, платіжна інструкція про оплату 6000 грн. ФОП ОСОБА_2 (а.с.19, 20, 34, 35).

Відповідач заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачу не висував.

При зверненні з відзивом на позовну заяву відповідач вказував про очікувані судові витрати 10000 грн. на оплату правничої допомоги, але доказів такого не надав. За подання апеляційної скарги відповідач сплатив 3220 грн. судового збору (а.с. 129), також заявляв про витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., але доказів таких витрат не долучив.

За наслідками апеляційного розгляду позовні вимоги Банку задоволені на 62,85% (141827 грн. 80 коп. : 89141 грн. 82 коп. х 100%).

За такого відповідач має компенсувати позивачу 5457 грн. 89 коп. судових витрат ((2684 грн.+6000 грн.) х 62,85%), тоді як відповідач має право на компенсацію позивачем 1196 грн. 23 коп. судового збору (3220 грн. х 100%-62,85%).

З урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України остаточно в порядку розподілу судових витрат з відповідача на користь позивача слід стягнути 4261 грн. 36 коп. судових витрат (5457 грн. 89 коп. - 1196 грн. 23 коп.).

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником - адвокатом Скаловим Сергієм Юрійовичем, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2024 року змінити.

Позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус», , юридична адреса: м. Київ, Куренівський провулок, 19/5, 89141 грн. 82 коп. заборгованості за кредитом (основним боргом) та 4261 грн. 36 коп. судового збору

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Т.М.Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 23 січня 2025 року