Провадження №2/367/1906/2025
20 січня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:
головуючого судді Мерзлого Л.В.,
за участі секретаря судових засідань Тараненко О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичнної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконаним договором №1448 від 05.07.2023 по виконанню робіт з поставки та монтажу міжкімнатних дверей,-
До суду звернувся адвокат Кузьменко С.І. в інтересах ОСОБА_1 з позовом до фізичнної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконаним договором №1448 від 05.07.2023 по виконанню робіт з поставки та монтажу міжкімнатних дверей, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 жовтня 2022 року ОСОБА_3 (в подальшому - Позивач) та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (в подальшому - Відповідач), уклали усну угоду по виконанню робіт з поставки та монтажу міжкімнатних дверей на об?єкті Покупця. Відповідно до виставленого рахунку на оплату Відповідача №1448 від 05.07.2023 року. Позивач 07.07.2023 року сплатила відповідачу 44 900,00 грн, а 10.08.2023 року Позивач сплатила Відповідачу 18 000,00 грн, всього Позивач сплатила Відповідачу суму в розмірі 62 900,00 грн. Відповідно до Специфікації до рахунку №1448 від 05.07.2023 Відповідач зобов?язався доставити матеріали та виконати наступні роботи: матеріали: дверні полотна відповідно до замірів 4 шт; дверні короби масив дерева 4 шт; лиштва МДФ 10 мм 24 шт; добор до коробів відповідно замірів 8 шт; фарбування по RALL акріловою фарбою Kemichal; замки магнітні AGB 4 шт; петлі скритого монтажу Anselmi 8 шт; ручки МВМ 8 шт; роботи: виготовлення всіх деталей для виконання рахунку №1448; фарбування всіх деталей відповідно до проекту замовника; монтаж дверних коробів; фрезерування та сверління; монтаж дверних полотен; монтаж лиштви на дві сторони; монтаж фурнітури. Однак, на час подання позовної заяви, Відповідач жодної поставки матеріалу не здійснив, у зв`язку з чим монтажні роботи ним не виконувались. Відповідно до усної домовленості, Відповідач повинен виготовити товар за 30 днів та виконати монтажні роботи (встановити двері) за вимогою Позивача. Станом на 28.09.2024 Відповідач товар не поставив, монтажні роботи не виконав. За даним усним договором Позивач замовив, а Відповідач прийняв замовлення на виконання робіт з поставки та монтажу міжкімнатних дверей на об?єкті Позивача. У зв?язку з порушенням Відповідачем зобов?язань умов договору по виконанню поставки товару на об?єкт Позивача протягом 30 робочих днів з моменту здійснення Покупцем передплати та неповернення Відповідачем суми передоплати, як протягом 10 днів та з часу надсилання Відповідачу 14.09.2024 року першої претензії-вимоги та повторної претензії-вимоги від 17.09.2024 року, Позивач змушена звернутися з даною позовною заявою до суду для захисту порушених Відповідачем її прав та інтересів.
Так, Відповідач не виконав умов усної угоди, отримавши від Позивача кошти у розмірі 62 900,00 грн, товар не поставив, роботи не виконав. Відповідач не здійснив жодних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань за усною угодою. Так, 6 липня 2023 року Відповідач зазначив, що робота по виготовленню дверей почата "Я запустив на виготовлення." 8 серпня Відповідач повідомив про стан замовлення: "На наступний тиждень будуть готові." 4 жовтня Позивач нагадала, що чекає доставку замовлення на об?єкті до 11 жовтня, Відповідач відповів: "По дверям - без проблем, якщо хочете, щоб вони там були чи можливо ви хочете їх монтувати не знаю." 9 жовтня Позивач ще раз запитала, коли буде організована доставка, Відповідач завірив, що в середу 11 жовтня буде доставка: "Доброго дня. Завтра вечором буду. В середу можемо перевозити і зустрічатися." 11 жовтня Позивач ще раз запитала чи буде в зазначений день доставка як було попередньо погоджено, але Відповідач переніс дату доставки: "Сьогодні переміщу все на склад. Завтра в 15-16 буде доставка." 12 жовтня Відповідач в усній формі завірив Позивача, що 18 жовтня буде доставка готового замовлення на об?єкт Позивача, проте на час подання вказаної позовної заяви жодних дій по їх доставці не було вжито. 18 жовтня 2023 року Відповідач вкотре не виконав доставку як було попередньо домовлено і зазначив, що: "Двері вже на стадії лакування", хоча попередньо запевняв, що замовлення повністю готове. 24 жовтня Відповідач вже повідомив, що замовлення не готове і що треба 7 днів, щоб повністю закінчити його: "По дверям, відправили на фрезерування. До повної готовності 7 днів. По дверям є питання. Вечором впишемо надішлю". 14 листопада після нагадування, що замовлення вкотре не поставлене, Відповідач завірив, що до кінця листопада будуть завершені всі роботи: "Доброго дня. Мені потрібен час. Обіцяю до кінця місяця будуть у Вас закінчені всі роботи". Підібрав трохи людей, все пришвидшилось". 24 листопада після запитання про статус замовлення, Відповідач вкотре запевнив про початок робіт на об?єкті з монтажу замовлення: "На наступному тижні як і домовлялись розпочинаємо Ваш об?єкт по сходам і дверям". 26 січня 2024 року після чергового питання про статус замовлення, Відповідач вкотре переніс строки початку робіт та запевнив, що в лютому всі роботи будуть зроблені: "Я слово дав за лютий тобі все зробити, щоб Ви переїхали". 10 липня 2024 року Відповідач вкотре запевнив Позивача, що до кінця липня 2024 року двері будуть змонтовані, але станом на зараз роботи навіть не були розпочаті та жоден з матеріалів для дверей не доставлено. Відповідно до умов усного договору загальна вартість послуг за вказаним Договором становить 62 900,00 грн. Договірна ціна включає всі витрати Продавця, пов?язані з виконанням цього договору. Ціна товару включає в себе доставку товару та монтаж товару Покупцю за адресою: Київська область, м. Буча, Провулок Революції, 9Ж.
Згідно з усним правочином, між сторонами була домовленість, що у випадку відмови Продавця передати товар в обумовлені Договором строки, Продавець повертає Покупцю суму передплати протягом 10-ти робочих днів. На час написання даної заяви Відповідач умови договору не виконав, кошти, за непоставлений товар у розмірі 62 900,00 грн не повернув. Відповідач згідно з умовами договору повинен був поставити товар протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту здійснення повної оплати за товар, а саме до 06.08.2023, а відповідно до домовленості сторін, у випадку відмови Продавця передати товар в обумовлені договором строки, продавець повертає покупцю суму передплати протягом 10 робочих днів. З вищевикладеного можна констатувати, що договірні зобов?язання Відповідач не виконав, кошти на час написання позовної заяви позивачу не повернув, хоча протягом тривалого часу обіцяв доставити товар Позивачу в повному обсязі. Для досудового врегулювання спору та враховуючи факт невиконання Відповідачем договірних зобов?язань та систематичні порушення строків доставки товару, Позивач 14.09.2024, через Укрпошту та месенджер «Телеграм» надіслала Відповідачу претензію-вимогу про повернення їй коштів у розмірі 62 900,00 грн протягом 10 календарних днів з моменту отримання цієї претензії, сплачені нею фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , відповідно до рахунку на оплату № 1448 від 05 липня 2023 року, виставленого Позивачу Відповідачем. Відповідач в месенджері «Телеграм» в цей же день відповів: «Все отримав. В 3-ий денний термін надамо пояснення по кожній вимозі». В подальшому Відповідач повідомив, що кошти поверне в 10 денний термін. Однак, кошти до 19 вересня 2024 року не були повернуті Відповідачем. 17.09.2024 через Укрпошту та месенджер «Телеграм» Позивач повторно надіслала Відповідачу претензію-вимогу про повернення їй коштів у розмірі 62 900,00 грн. Відповідач отримав повторну претензію-вимогу та в месенджері «Телеграм» повідомив, що: «До 23 числа буде компенсована вартість кварц. вінілу (на наступному тижні закриваються питання по сходам, доплата за сходи компенсує вартість дверей». На що Позивач повідомила Відповідачу, що: «...Ви неодноразово зазначали дати робіт, дати повернення коштів і так, і нічого не було зроблено. Перекривати одне іншим мені теж не підходить, це не те, що було погоджено». Однак, станом на час написання позовної заяви, Відповідачем не було виконано жодних дій по вказаних претензіях, а кошти не повернуті.
Станом на 28.09.2024 фізична особа-підприємець - ОСОБА_2 , товар не поставив, а кошти, відповідно до вимог надісланих йому претензій, на час написання позовної заяви - 28.09.2024, Позивачу не повернув. Відповідно до усної угоди, у разі відмови Продавця передати товар в обумовлені договором строки, Продавець повертає Покупцю суму передплати протягом 10-ти робочих днів, однак Відповідач, в порушення умов Договору, кошти до теперішнього часу Позивачу не повернув, чим порушив права та законні інтереси Позивача, яка в повному обсязі виконала свої договірні зобов?язання, сплативши відповідачу суму коштів відповідно рахунку на оплату Відповідача №1448 від 05.07.2023.
Зазначає також про те, що враховуючи факт невиконання Відповідачем взятих на себе зобов?язань щодо поставки та монтажу товару Позивачу та не повернення коштів, сплачених Позивачем, відповідно до обох претензій-вимог, відтак вважається таким, що умисно та грубо порушив зобов?язання, яке виникло між сторонами, що тягне за собою відповідні наслідки.
Враховуючи вищевикладене, вважає, що Відповідачем порушено договірні зобов?язання та майнові права фізичної особи ОСОБА_1 . Через такі неправомірні дії Відповідача, Позивач вимушена витрачати час та кошти для нормалізації життя. Оскільки, Відповідач ОСОБА_2 порушив грошові зобов?язання щодо повернення повної оплати коштів, то до вказаних правовідносин необхідно застосувати також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Відтак, здійснивши розрахунок, розмір пені до стягнення становить 25 127,25 грн.
Крім того, відповідно до розрахунку, 3 відсотки річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочення, до стягнення з відповідача підлягає сума коштів в розмірі 2 332,00 грн.
Разом з тим, вказує про те, що боржник, який прострочив оплату виконаних підрядних робіт, зобов?язаний сплатити кредитору суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Відтак, здійснивши розрахунок, сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення складає 3 390,51 грн.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, Позивачем в даній позовній заяві заявлено вимогу про стягнення з Відповідача як основної суми коштів, пені, інфляційних витрат, так і трьох відсотків річних, що підлягають стягненню з ФОП ОСОБА_2 , а саме стягненню підлягають: сума оплати в розмірі - 62 900,00 грн; три відсотки річних - 2 332,00 грн; пеня - 25 127, 25 грн; інфляційні витрати - 3 390,51 грн.
Позивач також вважає, що неправомірними діями відповідача їй було заподіяно фізичні та душевні страждання, а саме відчувала себе самотньою, нещасною, нездатною до досягнення колишніх успіхів, знизився загальний фізичний тонус, з?являлися супутні цьому різного роду функціональні розлади, які порушили сон, апетит. Пережиті нею страждання негативно відбиваються на виховані двох малолітніх дітей, враховуючи перенесені нею страждання, заподіяні їй Відповідачем психологічним впливом, що призвело до погіршення здоров?я, можливості реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які її оточують, інших негативних наслідків морального характеру. У зв?язку з невиконанням договірних зобов?язань Відповідачем, у Позивача відсутні нормальні умови для проживання та виховування малолітніх дітей. Так, відповідно до наданих скріншотів переписок видно, що поведінка Відповідача характеризується умисною формою вини, Відповідач по факту обіцянки не виконував, постійно її обманював, що доставить матеріали і виконає роботи, але по факту на час написання вказаної позовної заяви, товар не поставив, роботи не виконав, кошти не повернув. У зв?язку з вищевказаним, Позивач вважає, що Відповідач повинен сплатити на її користь суму моральної шкоди в розмірі 84 750,00 грн.
Просить суд стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 188 499,76 грн, з яких сума основного боргу - 62 900,00 грн, пеня - 25 127,25 грн, втрати від інфляції - 3 390,51 грн, 3 відсотки річних - 2 332,00 грн, суму моральної шкоди в розмірі 84 750 грн, суму винагороди за надання юридичних послуг - 10 000, 00 грн. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 2 13,00 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 14.10.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином. До суду представник позивача адвокат Кузьменко С.І. подав заяву, за змістом якої просить розгляд справи провести у відсутність сторони позивача, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті «Судова влада України», в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі.
Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами направлено відповідачу за останньою відомою адресою зареєстрованого місця проживання, проте, рекомендований лист з рекомендованим повідомленням повернулись на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини 1 статті 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,
Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).
Так, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом ст. 205 ЦК України, сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних наслідків.
Згідно зістаттею 208 ЦК Україниу письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першоюстатті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першоюстатті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо якихзакономвстановлена письмова форма.
Так, нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимогстатті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенізакономяк істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Устатті 641 ЦК Українивизначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).
Відповідно до ст. 905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
З матеріалів справи вбачається, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено усний Договір по виконанню робіт з поставки та монтажу міжкімнатних дверей на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, види діяльності: виробництво інших меблів, лісопильне та стругальне виробництво, надання допоміжних послуг у лісовому господарстві.
В матеріалах справи містяться також скринфото, з яких вбачається, що сторони по справі вели листування в месенджері, в тому числі, щодо умов та термінів виготовлення та поставки товару, замовник зверталась до виконавця з проханням пояснити причину відсутності замовлення та строки його виготовлення.
Крім того, відповідач отримав претензії-вимоги позивача щодо повернення коштів, відреагував на них та зобов`язався надати пояснення по кожній вимозі, зокрема, і щодо договору №1448 від 05.07.2023.
Згідно ч. 1 ст. 906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, виконавець відповідач по справі, кошти замовнику позивачу не повернув, товар не поставив, на претензії не відреагував, пояснень щодо неможливості виконання умов договору не надав.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Щодо розміру 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.
На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2332,00 грн.
За змістом статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Судом перевірено розрахунок позивача 3 % річних та інфляційних втрат.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача пені, суд виходить з такого:
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Ч. 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається представник позивача як на підставу для задоволення позову в частині стягнення суми боргу, 3% річних, втрат від інфляції, підтверджені належними та допустимими доказами, наявність порушеного права позивача є очевидними, а отже підлягає захисту судом у спосіб, що визначений законодавцем. В частині стягнення пені суд відмовляє.
Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Крім того, відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами: «... у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується».
Згідно п. 9 даної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Враховуючи вищезазначене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди не підтверджені висновками медичних установ, в тому числі висновків соціально-психологічних досліджень, суд відмовляє позивачу у задоволені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, оцінюючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди.
Щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне.
Разом з тим, згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже судовий збір підлягає стягненню з відповідача в розмірі 777,23 грн.
На підставі ст. ст. 525, 526, 610, 611, 612, 1046 ЦК України, ст.ст. 4,12,81,263-268 ЦПК України суд,-
Позов ОСОБА_1 до фізичнної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконаним договором №1448 від 05.07.2023 по виконанню робіт з поставки та монтажу міжкімнатних дверей, задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) суму основного боргу в розмірі 62 900,00 грн, втрати від інфляції - 3 390,51 грн, 3 відсотки річних - 2 332,00 грн, всього стягнути 68 622,00 грн.
В іншій частині вимог, - відмовити.
Копію заочного рішення суду направити сторонам для відома.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Л.В. Мерзлий