КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/12453/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4257/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки, завдані залиттям квартири, в розмірі 409 949 грн. (т. 1 а.с. 1-6).

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . 03 червня 2023 року сталося залиття належної позивачу квартири, про що був складений акт /№ 11 від 03.06.2023 року. Згідно з зазначеним актом, 03.06.2023 року комісія у складі голови правління ОСББ «Кольоровий» ОСОБА_7, менеджера ОССБ - ОСОБА_8, завідуючого господарством ОСББ ОСОБА_9, приватного сантехніка ОСОБА_3 , в присутності представника власника квартири № 26 ОСОБА_4 та представника власника квартири № 35 ОСОБА_5 встановила, що 03.06.2023 року у квартирі АДРЕСА_4 , та на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , сталося залиття з приміщення квартири № 35 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , та яка розташована в цьому ж будинку на 4 поверсі.

В результаті обстеження квартири № 35 комісією було встановлено порушення норм технічної експлуатації будівель, зокрема втручання збоку власника квартири № 35 у систему водопостачання, зокрема, демонтаж частин під`єднання разом з лічильником обліку у санвузлі всередині квартири № 35 . Згідно висновків комісії, залиття квартири позивача сталося через недбале поводження власником квартири № 35 із сантехнічним обладнанням, що привело до аварійних наслідків.

В результаті залиття у квартирі № 26 були пошкоджені: кімната 1: підвісна стеля з гіпсокартону, паркетна дошка на підлозі, стіни, меблі, міжкімнатні двері, побутова техніка, в кімнаті відсутня електроенергія; кімната 2: підвісна стеля з гіпсокартону, паркетна дошка на підлозі, стіни, меблі, міжкімнатні двері, побутова техніка, в кімнаті відсутня електроенергія; коридор: підвісна стеля з гіпсокартону, паркетна дошка на підлозі, стіни, меблі, відсутня електроенергія; кухня: підвісна стеля з гіпсокартону, паркетна дошка на підлозі, стіни, меблі, побутова техніка, відсутня електроенергія; санвузол: підвісна стеля з гіпсокартону, стіни та підлога, кахель, меблі, побутова техніка, міжкімнатні двері, відсутня електроенергія. Після складання акту представник власника квартири № 35 від його підпису відмовився.

Для визначення розміру завданого матеріального збитку позивачем був замовлений звіт про визначення матеріальних збитків. Згідно звіту про визначення матеріальних збитків, що нанесені власнику пошкодженого майна внаслідок затоплення двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , який був складений 21 червня 2023 року, вартість матеріального збитку, що нанесений позивачу на дату оцінки становить 409 949,00 грн.

У добровільному порядку відповідач завдані позивачу збитки відшкодовувати не бажає, на зв`язок не виходить, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом (т. 1 а.с. 1-6).

У жовтні 2024 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Опалюка С.В. про забезпечення позову, в якій останній просив суд накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на будь-яких рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у банківських або інших фінансово-кредитних установах в межах суми 409 949 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 229-232).

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Вказував, що 09 жовтня 2024 року позивачу стала відома інформація, що відповідач вживає дії, спрямовані на уникнення цивільно-правової відповідальності перед позивачем. Зокрема, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 27 травня 2024 року відповідачем був укладений договір дарування за № 2226, посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Питель М.С., на підставі якого квартира АДРЕСА_6 , з якої сталося залиття квартири позивача, була подарована ОСОБА_6 (ймовірно сестра відповідачки).

Зазначав, що будь-якого іншого майна, на яке можна було б звернути стягнення у випадку задоволення позовних вимог позивача у відповідача немає, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.10.2024 року.

Таким чином, відповідач розпочала вчиняти дії, спрямовані на унеможливлення стягнення з неї, завданої шкоди позивачу, зокрема, позбавленням належного їй на праві власності майна. Укладаючи фіктивні договори зі своїми родичами. Зазначені дії свідчать про недобросовісність поведінки відповідачки та намір уникнути виконання рішення суду.

Враховуючи відсутність будь-якого нерухомого майна у відповідачки, за рахунок якого можуть бути забезпечені позовні вимоги, вважав, що позов має бути забезпечений шляхом накладення арешту на банківські рахунки відповідача у межах суми 409 949 грн.

Невжиття заходів забезпечення позову унеможливитись ефективний захист та поновлення прав заявника у разі задоволення позову. Вважав, що обраний захід забезпечення позову є спів мірним до предмета позову та ціни позову (т. 1 а.с. 229-232).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Опалюк С.В. про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - відмовлено (т. 1 а.с. 238-239).

Не погодившись з ухвалою суду, 09 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Опалюк С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу суду про відмову у забезпеченні позову та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на будь-яких рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у банківських установах або інших фінансово-кредитних установах в межах суми 409 949 грн. (т. 2 а.с. 1-10).

В апеляційній скарзі зазначав, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм процесуального права та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у даному випадку.

Вказував, що покладення обов`язку на позивача щодо надання інформації про належні відповідачу банківські рахунки фактично унеможливлює вжиття заходу забезпечення позову, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, оскільки суд вимагає від позивача надання інформації з обмеженим доступом, до якої ані позивач, ані його представник не мають доступу та не можуть його отримати, крім як шляхом витребування доказів в судовому порядку.

Звертав увагу, що Законом України «Про виконавче провадження» не ставиться у якості вимоги до ухвали про забезпечення позову, обов`язкове зазначення у ній реквізитів рахунків боржника. Обов`язок з розшуку майна боржника покладено на орган, який уповноважений виконувати судові рішення, а не на позивача, у якого відсутні необхідні повноваження.

У заяві про забезпечення позову представник позивача посилався на постанову Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 року по справі № 905/448/22, в якій Об`єднана Палата Касаційного господарського суду погодилась з рішенням судів попередніх інстанцій про можливість забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки боржника без зазначення конкретних рахунків. При цьому, Верховним судом неодноразово підтверджено висновок про можливість накладення арешту на грошові кошти на рахунка відповідача без зазначення конкретних рахунків та фінансових установ, у яких такі рахунки були відкриті.

Судом першої інстанції вказаного не враховано та покладено в основу прийнятого рішення застарілий висновок Верховного Суду, згідно з яким позивачем мають бути надані відомості щодо конкретного індивідуального майна, яке належить відповідачу та щодо якого мають вживатись заходи забезпечення позову. Однак, грошові кошти не є індивідуально визначеним майном, а визначаються родовими ознаками, оскільки їх кількість вимірюється числом і вони не мають будь-яких індивідуальних особливостей.

Банківські рахунки взагалі не можуть вважатись майном, а забезпечення позову здійснюється не шляхом арешту рахунків, а шляхом арешту грошових коштів, що на них розміщені (т. 2 а.с. 1-10).

16 січня 2025 року до апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Яворський С.С. подав заяву в якій заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувану ухвалу районного суду залишити без змін. Крім того, заявив про апеляційний перегляд справи за його відсутності та за відсутності ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 47-52).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Опалюк С.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про розгляд справи апеляційним судом були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, тобто належним чином, про що у справі є докази. Факт належного повідомлення апелянта ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтвердив його представник - адвокат Опалюк С.В. Про розгляд справи апеляційним судом 16 січня 2025 року відповідачка ОСОБА_2 була сповіщена 03 січня 2025 року про що є відмітка працівників пошти про вручення особисто адресату поштового відправлення суду. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Яворського С.С. до Електронного кабінету в ЄСІТС 11 грудня 2024 року із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. 16 січня 2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Яворський С.С. подав заяву просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 35-37, 44-53).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду в даній справи є вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь збитків, завданих внаслідок залиття квартири, в розмірі 409 949 грн.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те що відповідачка здійснює дії, спрямовані на уникнення можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, про що свідчить договір дарування від 27 травня 2024 року за № 2226, посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Питель М.С., на підставі якого квартира АДРЕСА_6 , з якої сталося залиття квартири позивача, була подарована особі ОСОБА_6 . Вказував, що іншого майна у власності відповідачки немає, відтак, вважав, що існують підстави для накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , які знаходяться на будь-яких рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у банківських або інших фінансово-кредитних установах в межах суми 409 949 грн. 00 коп.

Відмовивши у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не конкретизовано, на які саме рахунки слід накласти арешт, не вказано їх номери та назви відповідних установ де відкриті відповідні рахунки.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Так, у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат; суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22, від 28 вересня 2023 року в справі № б/н (провадження № 61-11439ав23) та від 31 травня 2024 року у справі № 753/11003/20 (провадження № 61-6961ск24).

Крім того, не зазначення стороною позивача чіткої інформації про конкретні рахунки, що належать відповідачці, у яких саме банківських установах, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, оскільки, з врахуванням вимог законодавства про банки та банківську діяльність, така інформація не є у загальному доступі, становить банківську таємницю, відповідно не може бути надана заявником.

При цьому, відповідачкою ОСОБА_2 та її представником не спростовано доводів апелянта з посиланням на відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що 27 травня 2024 року відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір дарування за № 2226, посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Питель М.С., на підставі якого квартира АДРЕСА_6 , з якої сталося залиття квартири позивача, була подарована іншій особі ОСОБА_6 будь-які докази наявності у відповідачки іншого майна у справі відсутні.

З огляду на наявність між сторонами спору, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, враховуючи предмет та підстави позову та приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , які знаходяться на будь-яких рахунках в будь-яких банківських або інших фінансово-кредитних установах у межах суми позову 409 949 грн.

При цьому, апеляційний суд враховує, що такий захід забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогами та забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення про задоволення позову, в тому числі сприятиме запобіганню потенційним труднощам у виконанні такого рішення.

Також, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З цих підстав колегія суддів визнала доводи апелянта обґрунтованими, а висновки районного суду щодо відмови в задоволенні заяви помилковими.

Отже, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), які знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах у межах суми позову 409 949 грн.

Стягувач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Боржник: ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Строк пред`явлення постанови до виконання - три роки.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 16 січня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова