Справа № 303/2206/24
2/303/365/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Желізняк К.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачі є спадкоємцями ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя ОСОБА_7 на випадок свої смерті 21.09.2018 року склала заповіт в якому все своє майно заповіла в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, що складається з майна належного їй майна та майна ОСОБА_8 (рідного брата ОСОБА_7 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначене позивачі обґрунтовують тим, що їхня бабуся ОСОБА_7 була сестрою ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_8 бабуся ОСОБА_7 подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті брата, однак не встигла оформити свої спадкові права у зв`язку із смертю. При цьому до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 , належить квартира за адресою АДРЕСА_1 , та житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вважають, що їм, як спадкоємцям за заповітом після смерті бабуся ОСОБА_7 також має належати і належне ОСОБА_8 майно. Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за померлою бабусею, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було відмовлено у видачі такого у зв`язку з тим, що крім заяви ОСОБА_7 про прийняття спадщини нотаріусу також була подана заява ОСОБА_6 про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_8 .

Таким чином, позивачі просять визнати за ними в рівних частках право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , та право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 11.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03.04.2024 року, відкладено на 30.04.2024 року, на 29.05.2024 року, на 17.07.2024 року та на 21.08.2024 року.

Ухвалою суду від 21.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.09.2024 року та відкладено на 17.10.2024 року, на 14.11.2024 року, на 11.12.2024 року та на 15.01.2025 року.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , адвокат Білецький О.П., в судовому засіданні просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Додатково пояснив, що відповідач ОСОБА_6 жодного стосунку до померлого ОСОБА_8 як і до його майна не має. У зв`язку з чим на якій підставі ОСОБА_6 подав заяву про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_8 йому не відомо, а тому взагалі не вважає його спадкоємцем ОСОБА_8 .

Представник позивача ОСОБА_9 , адвокат Шушман В.А., в судовому засіданні просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Додатково пояснив, що ОСОБА_6 не має права на спадкування за померлим ОСОБА_8 .

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача Мельник П.О. в судовому засіданні проти позову заперечив. Додатково пояснив, що вважає ОСОБА_6 неналежним відповідачем у цій справі.

Заслухавши позиції сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06.02.2020 року.

Після смерті ОСОБА_8 в межах визначеного ЦК України строку його рідною сестрою ОСОБА_7 було подано заяву про прийняття спадщини, що стверджується заявою від 11.02.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 33.

Не отримавши свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 21.04.2020 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 361933370 від 16.01.2024 року та № 361933373 від 16.01.2024 року за померлим ОСОБА_8 зареєстровані на праві приватної власності будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та квартира , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначене нерухоме майно і є спірним спадковим майном, право власності на яке, просять позивачі визнати за ними.

У зв`язку з цим судом також встановлено, що на випадок своєї смерті ОСОБА_7 залишила заповіт, складений 21.09.2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 664. Відповідно до цього заповіту ОСОБА_7 все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, що буде належати їй на час смерті заповіла в рівних частках позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в межах визначеного ЦК України строку були подані заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , що стверджується заявою від 22.04.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 44 та заявою від 06.05.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 52.

З постанови приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової О.В. від 19.04.2021 року встановлено, що ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_7 з тих наступних підстав. Так, нотаріусом встановлено, що ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спадкове майно, що належало рідному брату спадкодавиці ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого була його рідна сестра ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ. При цьому нотаріусом встановлено, що в матеріалах заведеної нею спадкової справи № 22/2020 після смерті ОСОБА_7 є копія спадкової справи № 41/2020, заведеної після смерті ОСОБА_8 . В матеріалах спадкової справи № 41/2020 крім заяви про прийняття спадщини за законом ОСОБА_7 є також заява про прийняття спадщини ОСОБА_6 . За змістом заяви про прийняття спадщини ОСОБА_6 , який у встановлений законом строк спадщину прийняв, не можливо встановити родинний зв`язок із померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 та до якої черги спадкоємців ОСОБА_6 відноситься.

Таким чином нотаріусом зроблено висновок про те, що з матеріалів спадкової справи № 41/2020 неможливо встановити коло спадкоємців, оскільки не всі особи, які подали заяви про прийняття спадщини, а саме ОСОБА_6 , надали підтверджуючі документи щодо родинних та інших відносин зі спадкодавцем, а тому не можливо вирахувати яку саме частку у спадщині прийняла рідна сестра померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 та на отримання якого спадкового майна мають право спадкоємці померлої ОСОБА_7 . З оглядку на такі обставини нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом прийняла спадщину за померлим братом ОСОБА_6 проте не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із смертю.

В подальшому, позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом прийняли спадщину за померлою бабусею ОСОБА_7 проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Також встановлено, що перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину є наявна в матеріалах спадкової справи № 41/2020 заява про прийняття спадщини ОСОБА_6 . Так, ОСОБА_6 в межах визначеного ЦК України строку подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , що стверджується заявою від 10.06.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 213. Відповідно до змісту зазначеної заяви, ОСОБА_8 повідомив про те, що спадщину після смерті ОСОБА_8 приймає, а документи, що стосуються оформлення його спадкових прав будуть подані ним особисто. Також у заяві просив нотаріуса повідомити його про номер спадкової справи.

Як вже було згадано, квартира за адресою АДРЕСА_1 , та житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , що належали ОСОБА_8 , є спірним спадковим майном.

Предметом цього спору є питання наявності права на спадкування у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Разом з тим, перш ніж давати відповідь на окреслене вище питання, слід встановити наявність права на спадкування у ОСОБА_6 до якого заявлено цей позов.

Обґрунтовуючи позов та, в тому числі, пред`явлення позову саме до ОСОБА_6 , сторона позивача зазначила про те, що ОСОБА_6 подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 через, що нотаріус відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому саме ОСОБА_6 має бути відповідачем у цій справі. Таким чином в позовній заяві позивачі фактично стверджують про те, що ОСОБА_6 має право на спадкування за померлим ОСОБА_8 .

В той же час, в ході судового розгляду, представники позивачів, наполягали на тому, що ОСОБА_6 жодного стосунку до померлого ОСОБА_8 як і до його майна не має. У зв`язку з чим на якій підставі ОСОБА_6 подав заяву про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_8 їм не відомо, а тому взагалі не вважають його спадкоємцем ОСОБА_8 та таким, що не має права на спадкування за померлим ОСОБА_8 .

Також суд звертає увагу на те, що єдиним документом (доказом), що вказує на зв`язок ОСОБА_6 до спірного спадкового майна є наявна в матеріалах спадкової справи № 41/2020 заява ОСОБА_6 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.11.2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

В ході розгляду справи судом неодноразово з`ясовувалося питання наявності спадкових прав у відповідача ОСОБА_6 (принаймні спадкоємцем якої черги він є) та з`ясовувалося питання у зв`язку з чим ОСОБА_6 повинен відповідати за пред`явленим позовом.

Разом з тим, сторона позивача, як було згадано вище, наполягала на тому, що ОСОБА_6 взагалі не має права на спадкування за померлим ОСОБА_8 .

За наведених обставин суд зазначає про те, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦК України).

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому суд зазначає про те, що один тільки факт звернення ОСОБА_6 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в такому випадку правового значення не має та не породжує для нього настання будь-яких наслідків щодо набуття права на спадкове майно. Жодних доказів про те, що ОСОБА_6 належить до будь-якої з визначених ЦК України черг спадкоємців за законом чи взагалі має хоч якийсь правовий зв`язок з померлим ОСОБА_8 суду не надано. За наведеним вище висновком Верховного Суду належним відповідачем є саме спадкоємець, який прийняв спадщину і вирішальним тут є те, що така особа має бути спадкоємцем, тобто мати право на право на спадкування в силу вимог ст.ст. 1223, 1261-1265 ЦК України, чого щодо ОСОБА_6 не встановлено.

Крім того, позивачі не подавали заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача, а самостійно суд немає права замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 51 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів, а обов`язок щодо роз`яснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача у справі, оскільки відповідачем в цій справі має бути спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності відповідний орган місцевого самоврядування, у зв`язку з чим зазначена обставина є підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, проте не позбавляє позивача можливості звернутися до суду з аналогічним позовом до належного відповідача. При цьому факти щодо дій сторін, прав і обов`язків, що виникли, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний суб`єктний склад сторін, а саме належний позивач (позивачі), належний відповідач (відповідачі), реально наявні цивільні права, обов`язки та інтересів яких стосується спір. У зв`язку з цим питання обґрунтованості позову по суті, доведеності обставин, які підлягають доказуванню, інші обставини із зазначених вище підстав для відмови в задоволенні позову значення не мають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 328, 392, 1216-1218, 1223, 1268, 1268, 1270 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Позивач: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).

Представник позивача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ).

Представник позивачів: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 ).

Відповідач: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).

Представник відповідача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 ).

Повне рішення складено 20.01.2025 року.

Суддя А.М.Заболотний