ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року м. Чернівці Справа № 723/1613/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: акціонерне товариство «Ідея Банк»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бужори В.Т., дата складання повного тексту рішення незазначена,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Ідея Банк» про визнання додаткових угод недійсними та скасування додаткового блага.

В обґрунтування вимог вказував, що між ним та АТ «Ідея Банк» 25.04.2023 року було укладено додаткові угоди №С-118-0/1, №СОЗ.102.10724/1, №А03.00118.006390432/1 із достроковим погашенням та закриттям рахунків по кредиту в сумі 107 705 грн.

Звертає увагу, що при їх підписанні йому не роз`яснили й не повідомили про можливі нарахування (сплату податкового збору) після прощення боргу, про який він дізнався тільки з листа ГУ ДПС у Чернівецькій області у березні 2024 року.

У зв`язку з наведеним та врахуванням вимог ст.233 ЦК України просив визнати додаткові угоди недійсними та скасувати нараховане благо у розмірі 109 758,61 грн.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідно до законодавства, якщо предметом договору буде неправомірна дія, тобто незаконна, Провадження №22-ц/822/24/25

то такий договір визнається недійсним, а тому з урахуванням норм ст.233 ЦК України вказує, що оскаржувані додаткові угоди підписані ним на вкрай невигідних умовах, у зв`язку із чим позов підлягає до задоволення.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано жодних доказів, які б давали підстави визнавати додаткові угоди недійсними на підставі ст.215 ЦК України, а дохід, отриманий платником як додаткове благо, оподатковується податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відсотків та військовим збором за ставкою 1,5 відсотка.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

25.04.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено: додаткову угоду №СОЗ.102.10724/1 до кредитного договору №С03.102.10724 від 15.09.2016 року, в якій сторони визнали та підтвердили наявність боргу у позичальника 193 011,41 грн (п.1.1.), домовилися про дострокове припинення дії кредитного договору після повернення позичальником частини боргу, а саме в строк не пізніше 5 банківських днів від підписання додаткової угоди в розмірі 77 205 грн (п.2.1.);

додаткову угоду №А03.00118.006390432/1 до кредитного договору №А03.00118. від 19.02.2020 року, в якій сторони визнали та підтвердили наявність боргу у позичальника 57 046,74 грн (п.1.1.), домовилися про дострокове припинення дії кредитного договору після повернення позичальником частини боргу, а саме в строк не пізніше 5 банківських днів від підписання додаткової угоди в розмірі 22 850 грн (п.2.1.);

додаткову угоду №С-118-0/1 до кредитного договору №С-118-0 від 10.10.2019 року, в якій сторони визнали та підтвердили наявність боргу у позичальника 19 045,99 грн (п.1.1.), домовилися про дострокове припинення дії кредитного договору після повернення позичальником частини боргу, а саме в строк не пізніше 5 банківських днів від підписання додаткової угоди в розмірі 7650 грн (п.2.1.);

В п.2.5. додаткових угод сторони обумовили, що за умови своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником пунктів 2.1., 2.2., 2.3. та 2.4. цієї угоди, банк здійснить прощення залишку боргу та закриття кредитного договору, а також, що з підписанням цих угод позивальник вважається повідомленим, відповідно до піппункту164.2.17 «д» пункту 164.2. ст.164 ПК України про те, що сума прощеного основного боргу у разі якщо його сума перевищить 25% однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року, буде включена банком до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь позичальника, за підсумками звітного періоду, у якому позичальник виконає свої зобов`язання відповідно до п.2.1., 2.2., 2.3. та 2.4. додаткової угоди (додаткових угод). При цьому на позичальника відповідно до ПК України покладається обов`язок сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з суми прощеного основного боргу та відображення суми отриманого доходу у вигляді прощеного основного боргу у річній податковій декларації. Сплата податків та зборів, що виникають внаслідок виконання цієї додаткової угоди (цих додаткових угод), здійснюється позичальником самостійно, відповідно до податкового законодавства (а.с.10-12).

З повідомлень №12.1.4./9676, №12.1.4./9677, 12.1.4./9678 від 05.06.2023 року вбачається, що АТ «Ідея Банк» направляло ОСОБА_1 лист, згідно якого наголошувало, що останній зобов`язаний у передбаченому законом порядку проінформувати (задекларувати) відповідний фіскальний (контролюючий орган) про отриманий ним дохід у розмірах 6601,95 грн, 18961,19 грн, 84 195,47 грн відповідно (а.с.22-28).

ГУ ДПС у Чернівецькій області у листі №708/Я/24-13-24-10-10 від 27.03.2024 року запросило ОСОБА_1 задекларувати свої доходи, отримані в 2023 року, та сплатити податки (а.с.14).

Згідно копії листа АТ «Ідея Банк» вих.зв-К-2024/1198 від 15.04.2024 року повідомило ОСОБА_1 , що сума прощеного боргу є додатковим благом, яке оподатковується, а тому банку відсутні правові підстави для відкликання з Податкової служби України інформації про отримання таким у 2023 році додаткового блага в сумі 109 758,61 грн (а.с.13).

Статтею 12 ЦК України обумовлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно зі ст.ст.13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За приписами ст.233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, передбачених ст.233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за ст.233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст.233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч.1 ст.233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст.233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч.1 ст.233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює.

Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

Умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, визнання правочину недійсним на підставі приписів ст.233 ЦК України пов`язане з доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №712/4728/16-ц, від 07.11.2018 року у справі №216/6077/14-ц, від 05.05.2020 року у справі №462/3280/17, від 12.03.2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 29.03.2021 року у справі №369/13272/18-ц, від 10.08.2021 року у справі №754/16129/17, від 23.11.2022 року у справі №522/6715/16, що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

Як вже встановлено матеріалами справи (з позовної заяви та відповіді на відзив), позивач на обґрунтування вимог щодо визнання додаткових угод недійсними вказував, що такі укладені на невигідних для нього умовах з посиланням на ст.233 ЦК України та його не повідомлено і не роз`яснено щодо нарахованої в подальшому суми податкового боргу (додаткового блага), однак такі доводи є безпідставними та недоведеними належними й достатніми доказами, оскільки підписуючи додаткові угоди 25.04.2023 року №С-118-0/1, №СОЗ.102.10724/1, №А03.00118.006390432/1 ОСОБА_1 мав змогу з ними ознайомитися в повному обсязі, а значить погодився з умовами, де крім іншого, обумовлено в п.2.5., що за умови своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником пунктів 2.1., 2.2., 2.3. та 2.4. цієї угоди, банк здійснить прощення залишку боргу та закриття кредитного договору, а також, що з підписанням цих угод позивальник вважається повідомленим, відповідно до піппункту164.2.17 «д» пункту 164.2. ст.164 ПК України про те, що сума прощеного основного боргу у разі якщо його сума перевищить 25% однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року, буде включена банком до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь позичальника, за підсумками звітного періоду, у якому позичальник виконає свої зобов`язання відповідно до п.2.1., 2.2., 2.3. та 2.4. додаткової угоди (додаткових угод). При цьому, на позичальника відповідно до ПК України покладається обов`язок сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з суми прощеного основного боргу та відображення суми отриманого доходу у вигляді прощеного основного боргу у річній податковій декларації. Сплата податків та зборів, що виникають внаслідок виконання цієї додаткової угоди (цих додаткових угод), здійснюється позичальником самостійно, відповідно до податкового законодавства.

Також, підписуючи додаткові угоди, останній погодився на розкриття банківської таємниці центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику та його структурним підрозділам про кредитні договори та вказані додаткові угоди, розрахунки за ними.

Метою укладення додаткових угод, які оспорюються позивачем у цій справі, була прощення останньому заборгованості за кредитними договорами, а відтак позивач повинен був довести ті обставини, що таке прощення не відповідало його позиції при підписанні таких, волевиявлення позивача не було вільним та, що він діяв під впливом тяжких для нього обставин на вкрай невигідних умовах.

Крім іншого, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі №519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №463/13099/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22).

В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі №357/13500/18.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків щодо відмови в задоволенні вимоги про визнання недійсними додаткових угод.

Що стосується вимоги про скасування додаткового блага в сумі 109758,61 грн, то колегія суддів вказує наступне.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Так, відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

За змістом наведених положень у разі якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПУ України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Наведені норми також вказують на те, що основна сума боргу (кредиту) платника податку прощена (анульована) кредитором за його самостійним рішенням є доходом такого платника. Визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Отже, в будь-якому випадку, сума прощеного боргу не менше ніж в 5 разів більше від необхідного до сплати розміру податку, що без належного доведення вкрай невигідних умов судом такими не сприймаються.

Оскільки, вимога про скасування суми додаткового блага є похідною від вимоги щодо визнання додаткових угод недійними, в її задоволенні слід відмовити.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк