ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/581/24Головуючий у 1-й інстанції Катерняк О.М.
Провадження № 22-ц/817/74/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

представників відповідачів - Марцун А.А., Куриляк М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №609/581/24 за апеляційними скаргами Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Катерняк О.М., повний текст якого складено 24 жовтня 2024 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

22 квітня 2024 року адвокат Гурник Віктор Олександрович, який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури Тернопільської області, зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Державну казначейську службу України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позов обґрунтовано тим, що 14 липня 2021 року до ЄРДР відносно ОСОБА_1 внесено відомості по факту вчинення злочинних дій, передбачених ч.2 ст.286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження. Після цього, 15 липня 2021 року старший слідчий відділу розслідування злочину у сфері транспорту СУ ГУНП в Тернопільській області капітан поліції Степанець С.В. у межах кримінального провадження за №0000194 повідомив ОСОБА_1 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2021 року частково задоволено клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Тернопільській області і застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби (а саме в період з 22:00 до 06:00, встановлено заборону залишати місце проживання). Строк дії ухвали до 23 год 59 хв 15 вересня 2021 року. Після цього, прокурори Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області звертались до суду із клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту по відношенню до ОСОБА_1 . Окрім цього, у зв`язку із наявністю відкритого кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , він був зобов`язаний з`являтися на виклик слідчого, прокурора, брав участь у слідчих діях.

Вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16 червня 2023 року апеляційну скаргу прокурора Кременецької окружної прокуратури залишено без задоволення, а вирок Шумського районного суду Тернопільської області без змін. Також постановою Першої палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2023 року, касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, ухвалу Тернопільського апеляційного суду без змін.

Таким чином, у зв`язку із наявністю відкритого кримінального провадження по відношенню до позивача, застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби, ОСОБА_1 не міг належним чином виконувати свої службові обов`язки. Так, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді водія Шумського РЕМу, а дана робота передбачає наявність нічних змін, окрім цього, внаслідок незаконного домашнього арешту позивач не міг виїжджати за межі населеного пункту, у якому зареєстроване місце його проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду у зв`язку з обмеженням свободи пересування, що унеможливлювало зустрічі з близькими родичами. Разом з цим, ОСОБА_1 не мав можливості виїжджати за кордон як для працевлаштування, так і відпочинку, адже здав на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відтак, позивач втратив відчуття спокою, перестав нормально їсти та спати, близько двох років перебував у стані постійного стресу та тривоги, відчував себе ізольовано внаслідок обов`язків покладених на нього через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби. Також важко переносив те, якого розголосу набула його справа і як деякі його односельчани називали його злочинцем. Дані події спричинили значну шкоду психологічному здоров`ю позивача, а також сприяли отриманню емоційних травм, внутрішньої напруги, що у результаті призвело до виснаження як фізичних, так і психологічних сил, тим самим знижуючи стресостійкість та витривалість позивача. Унаслідок застосування до позивача заходів забезпечення кримінального провадження, відбулося втручання та обмеження ряду його прав та свобод як людини та громадянина.

З огляду на вищевикладені обставини, позивач вважає, що завдана йому моральна шкода внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, проведення досудового розслідування, що супроводжувалось допитом, слідчим експериментом, оглядом транспортного засобу та іншими процесуальними діями, підлягає відшкодуванню у зв`язку із незаконним втручанням у його конституційні права, інтереси та свободи. Період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» станом на квітень 2024 року встановлено рівень мінімальної заробітної плати у розмірі 8000 грн. Таким чином, стягнення відшкодування має відбуватися з дня повідомлення про підозру позивачу та до постановлення остаточного рішення у справі, яке набрало законної сили. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, 15 липня 2021 року. Остаточним судовим рішенням у справі №609/2/22 є постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2023 року, якою виправдувальний вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 13 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 червня 2023 року - залишено без змін. Враховуючи вищевикладене, вважає, що відшкодування шкоди має відбуватися за такий період: з 15 липня 2021 року по 14 листопада 2023 року, тобто 2 роки 04 місяці або 28 місяців. Отже, розмір відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду становить 224000 грн.

Просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 224000 грн на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, солідарно стягнути з ГУНП у Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, витрати понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 184000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Солідарно стягнуто з відповідачів: Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 на правову допомогу у розмірі 6571.20 грн.

Солідарно стягнуто з відповідачів: Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області Тернопільської обласної прокуратури на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України 994.88 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Тернопільська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції України у Тернопільській області подали на нього апеляційні скарги, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг є аналогічними доводам, викладеним у відзивах на позовну заяву, де скаржники зазначають, що позивачем не доведено та не додано розрахунку заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, а сам факт наявності досудового розслідування у кримінальному провадженні не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування.

Також апелянти вважають, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги подані представником позивача докази на підтвердження понесених адвокатських витрат, оскільки ні у договорі про надання правової допомоги №01/4 від 01.04.2024, ні у розрахунку суми гонорару та ордері на надання правової допомоги не зазначається номер цивільної справи, у якій надано послуги, а також відсутні будь-які докази оплати адвокатських послуг.

Крім того, Тернопільська обласна прокуратура у своїй апеляційній скарзі вважає, що у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі і у даній справі, орган прокуратури чи Національної поліції України не може виступати відповідачем, оскільки боржником у таких справах є держава Україна, як учасник цивільних відносин, а тому вважає, що саме держава є єдиноможливим відповідачем у даній категорії справ.

У відзивах на апеляційні скарги позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційні скарги без задоволення, як безпідставні та необґрунтовані, а оскаржуване рішення суду - без змін, оскільки вважає, що воно прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Крім того просить вирішити питання розподілу судових витрат, зокрема солідарно стягнути з Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури Тернопільської області витрати, понесені ОСОБА_1 на правову допомогу у розмірі 10000 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо суб`єктного складу відповідачів по справі, зазначає, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 495/6187/16, провадження № 61-8385св20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19

Крім того зазначає, що у постанові від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), від 08.02.2022 у справі №201/10234/20 (провадження №14-77цс21).

Також вважає безпідставними доводи апелянтів щодо відсутності номеру справи у договорі про надання правової допомоги №01/4 від 01.04.2024, розрахунку суми гонорару та ордері на надання правової допомоги, оскільки вказані документи подавалися одночасно з позовом, коли унікальний номер присвоюється справі вже після автоматизованого розподілу суддів.

В судовому засіданні представники апелянтів підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав та доводів, викладених у них.

Позивач та його представник, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторони позивача.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000194 від 15.07.2021 підтверджується, що 14.07.2021 слідчим Головного управління Національної поліції в Тернопільській області Степанцем С.В. внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України за фактом наїзду водієм ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Цеценівка Кременецького району автомобілем УАЗ-3909 на малолітнього ОСОБА_3 , що спричинило смерть останнього на місці пригоди.

15.07.2021 старшим слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУНП в Тернопільській області капітаном поліції С.В.Степанцем вручено ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке погоджено прокурором відділу Тернопільської обласної прокуратури, про що ОСОБА_1 розписався у повідомленні 15.07.2021 о 13 год 15 хв.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/12589/21 від 19.07.2021 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби, заборонено залишати житло за місцем свого проживання в період з 22 год по 06 год, покладено обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України. Строк дії ухвали визначено до 23 год 59 хв 15.09.2021.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/22405/21 від 07.12.2021 продовжено строк тримання під домашнім арештом ОСОБА_1 шляхом заборони йому залишати житло в період з 22 год по 06 год, продовжено строк дії покладених обов`язків. Строк дії ухвали визначено до 15.01.2022 включно.

Відповідно до вироку Шумського районного суду Тернопільської області №609/2/22 від 13.12.2022 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано за відсутністю в його діяннях складу зазначеного кримінального правопорушення.

Відповідно до ухвали Тернопільського апеляційного суду від 16.05.2023 апеляційні скарги прокурора Кременецької окружної прокуратури Попової І.В. і потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Шумського районного суду від 13.12.2022 відносно ОСОБА_1 без змін.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14.11.2023 ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16.06.2023 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст.1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, згідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях як зазначено у ч.6 ст.81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст. 76 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення ст.ст.1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст.10 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно ст.1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Згідно п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 №266/94-ВР (далі - Закон №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно ст.2 вказаного Закону №266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у ряді випадків, у тому числі:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно ст.3 Закону №266/94-ВР, у наведених в ст.1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п.1, 3, 4 і 5 ст.3 Закону №266/94-ВР, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою згідно ч.6 ст.4 Закону №266/94-ВР визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У положеннях ч.ч.2, 3 ст.13 Закону №266/94-ВР зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Також, у п.2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, йдеться про те, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв`язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів.

Згідно положень п.17 Положення, передбачене частиною 5 ст.4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини в п.37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 01.07.2010 зокрема зазначив: «Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15.10.2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга №33470/03, §82; Постанова Європейського Суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01.06.2006) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня)».

Тобто, позиція Європейського Суду з прав людини з приводу відшкодування моральної шкоди є такою, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Як вбачається з матеріалів справи, підозра про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, була вручена позивачу 15.07.2021. Виправдувальний вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 13.12.2022 був залишений без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16.06.2023 та набрав законної сили.

Таким чином, термін перебування позивача під слідством та судом становить 23 місяці, як вірно встановлено судом першої інстанції.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що розрахунок розміру моральної шкоди слід проводити, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», статтею 8 якого з 01.04.2024 визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 гривень.

Таким чином, з врахуванням обставин справи, виходячи з обсягу душевних страждань позивача, характеру немайнових втрат, яких він зазнав, наявності вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості, враховуючи положення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 184000, з розрахунку за 23 місяці.

Щодо доводів апелянтів про невідповідність суб`єктного складу відповідачів по справі, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі №495/6187/16, провадження №61-8385св20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, провадження №14-538цс19.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди, є також необґрунтованими, з огляду на зазначені вище норми закону, практику верховного суду та ЄСПЛ, де чітко визначені підстави для стягнення моральної шкоди у таких категоріях справ.

Це ж стосується і доводів апелянтів про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги подані представником позивача докази на підтвердження понесених адвокатських витрат, оскільки ні у договорі про надання правової допомоги №01/4 від 01.04.2024, ні у розрахунку суми гонорару та ордері на надання правової допомоги не зазначається номер цивільної справи, у якій надано послуги, оскільки, як вірно зазначено у відзиві на апеляційні скарги, договір про надання правової допомоги, розрахунок витрат на правову допомогу, а також ордер подавалися одночасно з позовом, коли унікальний номер присвоюється справі вже після автоматизованого розподілу справи між суддями.

Щодо відсутності в матеріалах справи доказів оплати адвокатських послуг, то такі доводи також є необґрунтованими, оскільки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.04.2023 у справі № 760/10847/20-ц було сформульовано висновок, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновку суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення норм законодавства, характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи в частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, а також суми судових витрат, які поніс позивач під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено, а тому в цій частині оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, суд першої інстанції помилково зазначив, що такі витрати підлягають саме до солідарного стягнення.

Так, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Такий висновок також викладено і у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі 461/5420/14-ц.

У порушення наведеної норми процесуального права суд першої інстанції стягнув з відповідачів на користь позивача судові витрати в солідарному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу за розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції представник позивача надав суду договір про надання правової допомоги №26/11 від 26.11.2024, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу на загальну суму 10000 грн та ордер про надання правничої допомоги ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу на загальну суму 10000 грн адвокатом було надано наступні види правничої допомоги:

1) зустріч з клієнтом, надання консультації по справі;

2) пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах;

3) написання відзиву на апеляційну скаргу та інших процесуальних документів за необхідності;

4) представництво інтересів клієнта у суді (участь у судових засіданнях);

5) оформлення додатків до позовної заяви.

Дослідивши надані адвокатом докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи заперечення представників апелянтів щодо неспівмірності заявленої представником позивача до стягнення суми витрат із наданим обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, затраченим часом на надання таких послуг, беручи до уваги складність справи та обсяг наданих послуг у вигляді професійної правничої допомоги, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн, оскільки саме така сума, на думку колегії суддів, буде відповідати критерію розумності, справедливості та виконаній адвокатом роботи.

Колегія суддів зазначає, що адвокатом по суті справи було лише подано 2 відзива на апеляційні скарги, при цьому не вважає обов`язковими такі надані адвокатом послуги як пошук та аналіз актуальної судової практики у спірних правовідносинах для розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки такі дії були вчинені адвокатом при поданні позовної заяви, за що рішенням суду було стягнуто відповідні витрати, а також викладені у рішенні суду. Крім цього безпідставно включено таку послугу як оформлення додатків до позовної заяви, яка була предметом розгляду в суді першої інстанції, а також представництво в суді апеляційної інстанції, оскільки участі у засіданнях адвокат не брав.

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Тернопільської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області - задовольнити частково.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2024 року в частині стягнення судових витрат - змінити та викласти його в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області (, адреса місцезнаходження: вул.Валова, 11, м.Тернопіль), Тернопільської обласної прокуратури (, адреса місцезнаходження: вул.Листопадова, м.Тернопіль) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання: с.Васьківці, Кременецького району, Тернопільської області, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 6571.20 грн - по 3285.60 грн з кожного.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області (, адреса місцезнаходження: вул. Валова, 11, м.Тернопіль), Тернопільської обласної прокуратури (, адреса місцезнаходження: вул.Листопадова, м.Тернопіль) на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України 994.88 грн судового збору - по 497.44 грн з кожного.

В решті рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області (, адреса місцезнаходження: вул.Валова, 11, м.Тернопіль), Тернопільської обласної прокуратури (, адреса місцезнаходження: вул.Листопадова, м.Тернопіль) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання: с.Васьківці, Кременецького району, Тернопільської області, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн - по 2000 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2025 року.

Головуючий

Судді