Провадження № 22-ц/812/103/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 січня 2025 року м. Миколаїв

справа № 486/1376/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства «Акцент-Банк»

на заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ухвалене 30 жовтня 2024 року під головуванням судді Волощук О.О., в приміщенні цього ж суду, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В серпні 2024 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ А-Банк з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на її банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку.

Відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

У пунктах 2.1.1.2.2-2.1.1.2.4 Умов та Правил відповідач надала свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і вона надає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку разом з Умовами та Правилами, які викладені на банківському сайтівhttps://a-bank.com.ua/terms складає між нею та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк на боргові зобов`язання за кредитом та овердрафтом нараховує відсотки в розмірі встановленому Тарифами Банку, що підтверджується пунктом 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором щодо надання кредитних коштів позичальнику виконав в повному обсязі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасної сплати кредитних коштів, станом на 04 серпня 2024 року виникла заборгованість у розмірі 36 281,29 грн., яка складається з: 19 938,72 грн. заборгованості за кредитом, 16 342,57 грн. заборгованості за відсотками, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 3 028 грн.

Правом відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не скористалась.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у анкеті-заяві позичальника нарахування та розмір процентів не зазначено. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ Акцент-Банк, розміщених на сайті: https://a-bank.com.ua/terms, та Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», "Універсальна GOLD", які надані на підтвердження позовних вимог позивачем, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Посилання позивача на те, що на день підписання анкети-заяви сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, є необґрунтованим.

Анкета-заява на отримання кредитної картки не містить посилання на конкретні умови кредитування, порядок повернення кредиту, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні з відповідача заборгованості по відсоткам в розмірі 16 342,57 грн., оскільки така позовна вимога не доведена.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем сплачено в рахунок погашення заборгованості 35 202,67 грн., що значно перевищує заявлену суму заборгованості за тілом кредиту.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором б/н від 21 листопада 2016 року відповідачем вже погашена, що підтверджується наданими позивачем доказами, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «А-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було досліджено механізму, а також процедури ознайомлення споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Банком, станом на час укладання договору, на виконання положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору.

Апелянт зазначає, що законом не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією. Доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення частини 2 статті 638, частини 2 статті 642 ЦК України. Своїм підписом під кредитним договором позичальник підтвердив факт виконання банком усіх переддоговірних формальностей, щодо яких є застереження у чинному на той час законодавстві, в тому числі й постанові Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року і саме це є доказом обізнаності позичальника з усіма умовами кредитування на момент підписання кредитного договору.

Крім того, апелянт зазначає, що суд у будь-якому випадку згідно до статті 1048 ЦК України повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки НБУ. До того ж відповідно до правової позиції Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 суд повинен був стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту.

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надійшов.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову 36 281,29 грн, яка є меншою ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалено за відсутності учасників справи, повне судове рішення складено 20 січня 2025 року, датою ухвалення рішення є 20 січня 2025 року.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Судом встановлено, що 21 листопада 2016 року між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н шляхом підписання сторонами Анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ Акцент-Банк, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн.

В анкеті-заяві від 21 листопада 2016 року зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона згодна з цими умовами.

Водночас, процентна ставка в анкеті-заяві не зазначена.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано картки: № НОМЕР_2 строк дії до 08/2020 року, № НОМЕР_3 строк дії до 09/2022 року та № НОМЕР_4 строк дії до 12/2024 року (а.с.16)

Як вбачається з довідки АТ «А-Банк» за лімітами на рахунок відповідача зараховувалися кредитні кошти, розмір ліміту яких у подальшому зменшувався та збільшувався (а.с.17).

З наданої позивачем виписки по картці за період з 21 листопада 2016 року по 04 серпня 2024 року вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, як шляхом зняття готівки в банкоматах, так і оплати в магазинах та інше, а також частково здійснювала сплату в рахунок погашення заборгованості (а.с. 8-15).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки перед АТ «А-Банк» за вказаним кредитним договором станом на 04 серпня 2024 року складає 36281,29 грн, з яких: 19 938,72 грн - заборгованість за кредитом, 16 342,57 грн - заборгованість за відсотками (а.с.4-6).

На підтвердження своїх вимог позивач надав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ Акцент-Банк, яка підписана відповідачкою особисто, а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ Акцент-Банк, та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD», розміщених на сайті: https://a-bank.com.ua/terms, в розділі «Умови та правила».

При цьому зазначені Умови та правила, а також Тарифи відповідачкою не підписані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Крім того, в постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року по справі 643/5521/19 зазначено: «Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пенею, комісією і штрафів за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені висновки Верховного Суду є релевантними у даній справі.

За такого, встановивши, що анкета-заява від 21 листопада 2016 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, а Умови та правила надання банківських послуг в АТ «А-Банк», а також Тарифи не підписані та не погоджені відповідачем ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно констатував про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками.

Крім того, враховуючи, що суми надходжень, отримані від позичальника ОСОБА_1 , банком були розподілені на погашення складових заборгованості, апеляційний суд вважає, що усі суми надходжень підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Так, з виписки по картці відповідачки, наданої банком на обґрунтування позову, видно, що за весь період користування кредитом ОСОБА_1 зняла з рахунку 33993,06 грн. кредитних коштів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 за період користування кредитом сплатила 35202, 67 грн. на погашення заборгованості по кредиту.

Доводів про те, що сплачена відповідачкою сума коштів є меншою ніж тіло кредиту, апеляційна скарга не містить.

За такого, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що розмір фактично отриманої відповідачкою суми кредитних коштів є більшою ніж розмір фактично сплачених коштів на погашення кредиту.

А тому висновки суду у даній справі не суперечать зазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав захистити права банку шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, як то зазначено у висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, колегія суддів вважає необґрунтованим з наведених вище підстав.

За такого, основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, є правильним.

Твердження в апеляційній скарзі про неможливість використання у даній справі висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, з огляду на відсутність подібності механізму отримання банківських послуг у АТ «А-Банк», а також процедури ознайомлення споживача з Умовами та правилами надання банківських послуг, є суб`єктивним тлумаченням апелянтом норм права, які регулюють спірні правовідносини, та обставин справи, а тому є необґрунтованими.

При цьому колегія суддів також вважає недоречними посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду, ухвалені в 2018 році, зокрема на постанову від 09 липня 2018 року у справі № 202/19403/13-ц, оскільки Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, зокрема в постанові від 30 січня 2019 року справа № 755/10947/17 провадження № 14-435цс18, що «незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був стягнути проценти за користування кредитними коштами на рівні облікової ставки НБУ враховуючи платність кредитного договору, є безпідставними з огляду на наступне.

Так, згідно положень статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України.

Так, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Підставами позову згідно зі статтею 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як вбачається з тексту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом станом на 04 серпня 2024 року у розмірі 36 281,29 грн., яка складається з: 19 938,72 грн. заборгованість за кредитом, 16 342,57 грн. заборгованість за відсотками.

Тобто, позивачем було чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачки), а також викладені обставини, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі статтею 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача.

Позовна заява не містить вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими відповідно до закону, а саме на рівні облікової ставки Національного банку України та не наведено в позовній заяві такого розрахунку заборгованості по процентам, а відтак у суду не було правових підстав в межах заявлених позовних вимог визначати їх розмір.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді: Н.О. Тищук Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 20 січня 2025 року.