Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/10535/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Кока Валентина Аркадіївна

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 137 069,21 грн., з яких основна сума боргу 93 824,32 грн., 3 % річних 8 082,00 грн., інфляційні втрати 43 245,21 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що 22 липня 2020 року між ним на ОСОБА_2 укладено договір позики, який оформлено у вигляді розписки, згідно якого позивач зобов`язувався передати відповідачу кошти в розмірі 93 824,32 грн., а останній повернути вказану суму до 01.12.2020 року. Зазначав, що свої зобов`язання за договором позики він виконав, а саме передав відповідачу суму коштів в розмірі 93 824,32 грн. Однак відповідач свої зобов`язання за договором позики в частині повернення коштів не виконав. З метою врегулювання спору в позасудовому порядку 05.10.2023 року він направив на адресу відповідача претензію щодо повернення коштів.

Зазначає, що борг за договором позики станом на 16.10.2023 року становить 93 824,32 грн. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, вважає, що є підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати з суми основного боргу. Отже, загальна сума заборгованості за договором позики становить 137 069,21 грн. Вказував, що свідками передачі грошових коштів та написання розписки є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 93 824,32 грн. основного боргу за договором позики, 3% річних в розмірі 3 462,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 13 367,78 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 096,58 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Кока В.А., посилаючись на незаконність, необґрунтованість, прийняття з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, таким, що не відповідає обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом порушено процесуальні права відповідача щодо його належного виклику до суду. Отже, посилання в рішенні, що відповідач в судове засідання не з`явився, однак був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, а клопотання представника відповідача від 24.07.2024 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника не підтверджено належними доказами, тому суд до уваги не прийняв, є помилковими. Вказує, що відповідач взагалі не був повідомлений про дату та час судового засідання, а вона як представник дізналась про судове засідання 24.07.2024 року з реєстру судових справ, призначених до розгляду Корольовським районним судом м. Житомира, тому враховуючи зайнятість в іншому, а саме кримінальному процесі, де особа обвинувачений, перебуває під вартою, не змогла вчасно прибути в судове засідання, про що попередила суд, надіславши клопотання. За таких обставин суд першої інстанції не забезпечив дотримання принципу рівності сторін та розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 та її як його представника, які належним чином не були повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Крім того, судом першої інстанції не було встановлено фактичних обставин справи. Так ОСОБА_2 у грудні 2020 року працював на посаді менеджера зі збуту ТОВ «Тива Україна», де його директором був ОСОБА_1 . При цьому за вказівкою саме директора ОСОБА_1 ним проводився розрахунок з клієнтами, як в безготівковій формі, так і готівкою. У грудні 2020 клієнт ОСОБА_5 заборгував їм кошти за отриманий товар, який безпосередньо був ним проданий. З метою закриття боргу за клієнта, ОСОБА_1 змусив написати боргову розписку про те, що віповідач нібито отримав у борг 93 824,32 грн., пояснивши, що таким чином намагається прикрити податкову звітність та недостачі в магазині.

Вказує, що фактично кошти від позивача не отримував та боргових зобов`язань перед ним не мав. Розписку ОСОБА_2 написав під впливом психологічного тиску, але фактично грошових коштів у ОСОБА_1 в день написання боргової розписки не отримував. Таким чином вважає, що правочин є недійсним відповідно до статей 203, 215, 231 ЦК України.

Зазначає, що долучена позивачем розписка не містить відомостей про отримання у борг ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 93 824,32 грн. Зміст даної розписки є суперечливим та не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Вказує, оскільки грошові кошти в сумі 93 824,32 грн. ОСОБА_2 не отримував, то мали б бути допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які заявлялись позивачем разом із поданням позовної заяви до суду. Вважає, що суд не встановив фактичні обставини справи, не вирішив заяву про виклик свідків, а формально стягнув з відповідача кошти.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги просив відхилити, рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 24 липня 2024 року залишити без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги вказував, що рекомендовані повідомлення про дату та час судового засідання були направлені судом першої інстанції на дійсну адресу відповідача та в даному випадку слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або повинна була дізнатися про повідомлення. Крім того, клопотання представника відповідача від 24 липня 2024 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника, не було підтверджено належними доказами, а тому суд до уваги його не прийняв та за відсутності сторін, суд ухвалив розглянути справу за наявними матеріалами, що не суперечить приписам статті 223 ЦПК України. Вважає, що відповідач своїми діями навмисно затягує розгляд справи.

Також не погоджується з доводами скаржника, що останній написав розписку під психологічним тиском, оскільки, на його думку, така позиція випливає тільки з метою неповернення боргу. У свою чергу відповідач не виконав будь-яких дій після отримання грошових коштів від позичальника та написання боргової розписки для визнання правочину недійсним, зокрема, не звернувся до правоохоронних органів із заявою про фізичний чи психологічний тиск при вчиненні правочину та до суду про визнання договору позики недійсним.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Кока В.А. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2024 року скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Гайдащук О.С. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений про розгляд справи.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 22.07.2020 року ОСОБА_2 у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 отримав від позивача ОСОБА_1 кошти у розмірі 93 824,32 грн. для власних потреб, які зобов`язався повернути у строк до 01.12.2020 року (а.с.7,51-оригінал).

У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника.

Позивачем 06.10.2022 року на адресу відповідача було направлено претензію щодо невиконаного зобов`язання, яке стосується повернення грошових коштів у сумі 93 824,32 грн., що підтверджується копіями квитанція АТ «Укрпошти» (а.с.8,9).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши від позивача грошові кошти в сумі 93 824,32 грн., свої зобов`язання щодо повернення коштів у строк та у повному обсязі не виконав, отже, позов в цій частині підлягає до задоволення. З огляду на те, що з 24.02.2022 року по даний момент в Україні діє воєнний стан, підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрати за період з 23.02.2022 року по 16.10.2023 року відсутні. Отже, з відповідача підлягає стягненню 3% річних в розмірі 3 462,49 грн. та інфляційні втрати в розмірі 13 367,78 грн. за період з 02.12.2020 року по 23.02.2022 року.

Такий висновок суду є вірним, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині першій статті 526 ЦК України закріплене правило про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В матеріалах справи міститься оригінал розписки, підписаний відповідачем 22 липня 2020 року в присутності свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що підтверджує факт отримання ним грошових коштів у розмірі 93 824,32 грн. для власних потреб, з зобов`язанням повернути в термін до 01 грудня 2020 року.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно положень ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики не виконано.

Дана позиція відображена в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року по справі №295/455/16-ц.

Позивачем 06.10.2022 року на адресу відповідача було направлено претензію щодо невиконаного зобов`язання, яке стосується повернення грошових коштів у сумі 93824,32 грн.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо необізнаності відповідача та його представника про дату, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме, судової повістки на ім`я ОСОБА_2 за його зареєстрованим місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 (а.с.15,45). Отже, останній був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Зокрема, стороною відповідача неодноразово направлялися клопотання про відкладення розгляду справи. В день розгляду справи представник відповідача направила на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому процесі, що не було підтверджено належними доказами, тому обґрунтовано не було взято до уваги судом. Наведене свідчить про обізнаність представника відповідача про дату та час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, в тому числі з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України).

Пунктом 2 частини третьої статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Посилання представника ОСОБА_2 на ту обставину, що відповідач, перебуваючи з позивачем у трудових відносинах, під впливом психологічного тиску останнього написав боргову розписку про те, що він нібито отримав у борг 93 824,32 грн., однак фактично кошти від ОСОБА_1 не отримував та боргових зобов`язань перед ним не має, не спростовує висновків суду. Зокрема, відповідач не звертався до правоохоронних органів із заявою про застосування до нього фізичного та психологічного тиску при вчиненні даного правочину, як і до суду про визнання договору позики недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 не надав доказів на спростування факту отримання ним коштів в сумі 93 824,32 грн. відповідно до розписки від 22 липня 2020 року. Посилання представника відповідача, що дану обставину могли підтвердити свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 колегія суддів відхиляє, оскільки останній з таким клопотанням до суду першої інстанції не звертався, доказів того, що він не мав можливості звернутися із клопотанням про їх допит, також не надано.

Отже, доводи апеляційної скарги є такими, що не дають підстав вважати, що рішення не відповідає матеріалам справи, встановленим фактичним обставинам та вимогам матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Кока Валентина Аркадіївна, залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 липня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2025 року.

Головуючий Судді