Справа №484/320/24
Провадження № 22-ц/812/126/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Ковальським Є.В.,

за участі представника позивача - Ключенкової Х.В.,

представника відповідачів - ОСОБА_8.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Ключенковою Христиною Владиславівною

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Мельничуком О.В., ний текст складено 11 листопада 2024 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Доценко С.О., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням шляхом виселення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що їй на підставі договору дарування від 03 березня 2015 року належить частка житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.1376 га, кадастровий номер :043:0017.

У вказаній частині будинку зареєстровані з 17 березня 2015 року позивачка, з 19 жовтня 2017 року мати колишнього чоловіка ОСОБА_3 , з 06 листопада 2017 року колишній чоловік ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружні стосунки позивачки з відповідачем ОСОБА_2 не склалися та фактично припинені з січня 2022 року. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2023 року шлюб між ними розірвано.

Отже, відповідачі ОСОБА_2 . ОСОБА_5 не є членами сім`ї позивача. Проте звільняти подароване позивачеві її батьком домоволодіння відповідачі не бажають та на теперішній час самостійно переселилися із житлового будинку до господарських споруд (літньої кухні), де проживають і до тепер. Тобто, безперешкодно, на власний розсуд позивачка своїм будинковолодінням користуватися не має змоги, а дозволу на вселення до господарських споруд (літньої кухні) відповідачам не надавала.

Крім того, позивачка має намір, як власник реалізувати своє право на продаж 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , тому неодноразово зверталася до відповідачів з проханням звільнити літню кухню, але добровільно відповідачі не бажають звільнити вказані господарські споруди (літню кухню). Також позивачка не має можливості зняти відповідачів з реєстрації, оскільки для цього необхідна згода співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а особи, які самоправно зайняти жиле приміщення, виселяються на підставі частини 3 статті 116 ЖК України без надання їм іншого житлового приміщення.

Зважаючи на викладене та посилаючись на те, що відповідачі вселилися у належне позивачеві будинковолодіння без її згоди як власника, проживають в ньому та чинять перешкоди, позбавляючи її не лише користуватися її майном, а й реалізувати своє право на продажу нерухомого майна, позивач просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та стягнути судові витрати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Ухвалюючи рішення судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між жінкою та чоловіком, які перебували у шлюбних відносинах, одному з яких (позивачу) належить на праві особистої приватної власності спірної частини житлового будинку, а інша - відповідач та його матір вселилися до даного житлового будинку як члени сім`ї власника і продовжують користуватися ним і після припинення шлюбних відносин між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 .

Суд, оцінивши виселення на предмет пропорційності, встановивши, що права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, де представник відповідача, надаючи пояснення вказує, що відповідачі іншого житла не мають для проживання; обидва відповідачі є пенсіонерами; один із відповідачів є інвалідом другої групи загального захворювання; розмір пенсій відповідачів є мінімальний, та з урахуванням того, що вказані обставини представником позивача не спростовані, суд не може розцінювати виселення відповідачів як законним та пропорційним заходом, що переслідує легітимну мету та є необхідним.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 отримує грошові перекази на валютний банківський рахунок з січня 2022 року по квітень 2024 року, але ці кошти є її особистими та не розповсюджуються на потреби ОСОБА_2 .

Судом взято до уваги твердження представника позивача про вчинення з боку відповідачів відносно ОСОБА_1 домашнього насильства, що мало місце 21 червня 2024 року та підтверджується відповідними постановами про вчинення адміністративне правопорушення, але суд також враховує те, що даний випадок не носить систематичний характер щодо порушення правил співжиття.

Таким чином, саме по собі проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 не свідчить про наявність будь-яких перешкод для позивача, як власника нерухомого майна за вказаною адресою.

Крім того, позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовними вимогами щодо стягнення з відповідачів заборгованості за комунальні послуги, отримані ними за фактичне користування спірним майном за адресою по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норма матеріального права. Тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, зазначає, що відповідачка щомісячно отримує 17 500,00 грн. Таке фінансове становище дозволяє ОСОБА_3 орендувати житлове приміщення та не чинити перешкоди в користуванні будинковолодінням позивачці.

До того ж вартість оренди житла в місті Первомайську Миколаївської області відповідно до оголошень, розміщених на платформі онлайн оголошень OLX, становить у середньому 2000,00 грн. - 5 500,00 грн.

Також, зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що обидва відповідачі є пенсіонерами та розмір пенсій відповідачів є мінімальний.

Разом з тим, жоден з досліджуваних доказів не підтверджує розмір пенсії відповідачів. Позивачкою дана обставина не визнавалася, а отже не зрозуміло на яких підставах судом першої інстанції було встановлено, що розмір пенсії відповідачів є саме мінімальним. Жодного нормативного обґрунтування щодо цього Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області зазначено не було.

Звертає увагу, що судом першої інстанції було встановлено що відповідачі вселились у спірну частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 зі згоди власника - позивача ОСОБА_1 та проживали у ньому як члени її сім`ї - чоловік, свекруха (мати чоловіка).

Також судом було встановлено, що відповідач та його матір вселилися до даного житлового будинку як члени сім`ї власника і продовжують користуватися ним і після припинення шлюбних відносин між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 .

Дані обставини, встановлені судом не відповідають дійсності з огляду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно вселилися до житлового будинку як члени сім`ї позивачки, однак після припинення шлюбних відносин між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 відповідачі виселилися з житлового будинку й без згоди позивачки вселилися до господарської споруди, а саме літньої кухні, в якій проживають і на даний момент.

Тобто відповідачі, вже не будучи членами сім`ї позивачки, вселилися у спірну частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 без згоди власника.

Дані обставини були зазначені позивачкою у позовній заяві, однак суд першої інстанції не взяв їх до уваги.

Вказує що ОСОБА_6 є пенсіонером, інвалідом другої групи та перебуває у родинних відносинах з ОСОБА_3 як син і матір.

ОСОБА_3 в середньому щомісячно отримує 17 500,00 грн. на свій валютний рахунок й пенсію, а отже має можливість надавати своєму повнолітньому непрацездатному синові матеріальну допомоги.

Таким чином судом першої інстанції не було застосовано статті 198 СК України, яка підлягала застосування у даному випадку, а також було зроблено висновок, що не відповідає обставинам справи.

Звертає увагу, що судом першої інстанції було встановлено факт домашнього насильства та було застосовано положення саме статті 116 ЖК України, яка не має відношення до даних правовідносин, оскільки згідно зі статті 157 ЖК України стаття 116 ЖК України застосовується до членів сім`ї власника житлового будинку.

Відповідачі вже не є родичами позивачки, а тому факт домашнього насильства є обставиною, яка має істотне значення в розумінні статті 406 ЦК України, а не частиною гіпотези норми статті 116 ЖК України.

Висновок суду першої інстанції про відсутність будь-яких перешкод для позивача, як власника нерухомого майна, не відповідає обставин даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Проте їх неявка в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

У судовому засіаднні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Представник відповідачів апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2023 року розірвано.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18-19).

Позивачеві ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03 березня 2015 року належить 1/4 частка житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.1376 га, кадастровий номер :043:0017 (а.с. 10-13,21-27, 11-13).

У вказаній частині будинку зареєстровані: з 17 березня 2015 року позивачка, з 19 жовтня 2017 року - відповідачка ОСОБА_3 , з 06 листопада 2017 року - колишній чоловік ОСОБА_2 , з 15 березня 2023 року син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,14-17).

Отже, відповідачі вселилась у спірну частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 зі згоди власника - позивача ОСОБА_1 та проживали у ньому як члени її сім`ї - чоловік, свекруха (мати чоловіка).

Згідно листа Первомайського центру соціальних служб від 26 квітня 2024 року № 345/5.01-21, виписку з договору № б/н за період 01.01.2022-15.04.2024 ОСОБА_3 , довідку серії 652614 відповідно до якої ОСОБА_2 є інвалідом другої групи.

Після розірвання шлюбу, відповідачі продовжували проживати у спірному домоволодінні та переселитися до літньої кухні, яка входить до складу частки будинковолодіння, яке перебуває у власності позивача.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (частина четверта статті 311 ЦК України).

Згідно з позовною заявою підставою для усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідача, позивачка зазначила частину 3 статті 116 ЖК України, якою

передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зауважував, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, ОСОБА_1 посилалася на те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 та колишня свекруха ОСОБА_3 вселилася з її дозволу у належну їй на підставі договору дарування частку спірного домоволодіння. При цьому позивачка вважала, що після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , останній та його мати самовільно переселилися у літню кухню, яка належить до її частки у будинковолодіння, а тому підлягає виселенню на підставі частини 3 статті 116, 156 ЖК України, статей 321, 391 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Враховуючи підстави вселення, реєстрації та фактичного проживання відповідачів у спірному житлі, які визнавалися сторонами спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачів на підставі частини 3 статті 116 ЖЖК України.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, яка зазначена заявником як підстава касаційного оскарження, підсумовуючи висновки про застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Вирішуючи спори про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача (власника), суд повинен з`ясувати, чи дотриманий установлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача (власника), чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем (власником) спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем (власником) і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. Указана правова позиція викладена в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 №2 (зі змінами).

При цьому, як роз`яснив Пленум ВСУ в п.15 Постанови "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01 листопада 1996 №9, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача (власника) на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла, а також із дослідженням питання дотримання балансу між захистом права власності позивача як власника житла та захистом права відповідача на користування житлом.

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі та воно є пропорційним у демократичному суспільстві.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі "Дахус проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що незважаючи на те, що виселення відповідачки є законним, однак суди не надали оцінки пропорційності такого виселення, а саме тривалості зв`язків відповідачів з житлом, відсутності іншого житла, неможливості оренди іншого житла тощо.

Відтак, вирішуючи спори щодо виселення та дійшовши до висновку про наявність законних підстав для виселення, суди повинні мотивувати пропорційність такого заходу, надавши оцінку усім обставинам що можуть перешкоджати виселенню відповідачів зі спірного приміщення.

У постанові від 06 грудня 2023 року №686/15481/22 Верховний Суд звернув увагу нате, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна потреба для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Відтак, будь-який спір про припинення права користування житлом та виселення має вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У справі що розглядається, відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, шлюб між яким у вересня 2023 року розірвано. Проте розірвання шлюбу автоматично не є підставою для позбавлення колишнього з подружжя права користування житлом та його виселення. Адже вселення відповідача ОСОБА_2 в житло зі згоди власника - колишньої дружини, тривале користування житловим приміщенням є підставою для виникнення права на захист права на житло. Проте інший з подружжя, як власник житла, також має право на захист права власності.

За матеріалами справи, ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ групи, і ОСОБА_3 , яка є матір`ю колишнього чоловіка позивачки, вселились до належної позивачці частки домоволодіння як члени сім`ї власника будинкововолодіння, а відтак вони є такими, що набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб.

Після розірвання шлюбу відповідачі продовжили там проживати, але переселилися до нежитлового приміщення - літньої кухні.

Аргументи апеляційної скарги щодо відсутності дозволу позивача на вселення відповідачів до літньої кухні не заслуговують на увагу з огляду на те, що вказане приміщення входить до складу 1/4 частки належного на праві власності позивачеві будинковолодіння, і не може розцінюватися як окремий об`єкт у спірних правовідносинах. Більш того, після вселення до належної позивачеві частки нерухомого майна відповідачі користувалися цим приміщенням.

А відтак, відповідачі не є такими, що самоправно вселилися до жилого приміщення, тому підстав, передбачених, у тому числі й статтею 116 ЖК України, для їх виселення, немає.

Встановивши, що відповідачі вселилася до частини будинку АДРЕСА_1 , що належить позивачці, як член сім`ї, після розірвання шлюбу та на теперішній час фактично проживають у господарській будівлі - літній кухні, оскільки не має іншого житла, ставляться до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тобто не втратили бажання користуватися ним у подальшому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування достатніх та тривалих зав`язків відповідачів з конкретним місцем проживання, що у розумінні статті 8 Конвенції охоплюється поняттям "житло".

Докази того, що відповідачам належить на праві власності чи іншому речовому праві придатне для проживання житло, в яке вони могли б вселитися, матеріли справи не містять та позивачем до суду не надано, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав не нерухоме майно від 10 квітня 2024 року ( а.с.56,57).

Виселення відповідачів може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю житла.

У будь-якому випадку неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (які будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц, постанова Верховного Суду 26 квітня 2022 року у справі №501/1664/19 ).

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві", воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Враховуючи встановлені судом обставини та викладені норми права, суд не вбачає "нагальної суспільної необхідності" для втручання у право відповідача на житло, шляхом її виселення із спірного будинку без надання іншого житла.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зауважує, що виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло. Враховуючи встановлені судом обставини, відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном, як член сім`ї власника. Право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом другим статті 8 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу Конвенції, при цьому виселення відповідачів із вказаного будинку буде невиправданим втручанням у її право на повагу до житла.

Відповідно до висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, через їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи наявні допустимі та достатні докази можливості виселення відповідачів зі спірного будинку, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на вищезазначені вимоги закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільне процесуальне законодавство встановлює вимоги закону до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту належить швидкий і ефективний розгляд справи. Законодавством не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті спору.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову - предмет і підстави.

Підстави позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову- це юридичний факт, на якому ґрунтується позовна вимоги позивача до відповіадча.

Правова підстава позову - це посилання у позовні заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись з позовною заявою, позивач посилалася на частину 3 статті 116, 150 ЖК України, статті 321, 391 ЦК України як на підставу вимог.

У відповіді на відзив на позову заяву позивач посилалася на приписи статті 157, частини 1 статті 116 ЖК України. Проте таку вказівку не можна розцінювати як позовну заяву в розумінні статті 175 ЦПК України та свідчити про зміну підстав позову у встановленому законом порядку.

В апеляційній скарзі позивач мотивує свої вимоги на підставі Глави 32 ЦК України, що регламентує право користування чужим майном.

Отже у позовній заяві позивач обґрунтовує свої вимоги нормами ЖК України та стверджує, що відповідачі самовільно вселилися у належне їй будинковолодіння, тому підлягають виселенню на вимогу власника жилого приміщення і суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених вимог (згідно з частиною першою статті 13 ЦК України).

В апеляційній скарзі позивач фактично змінила підставу позову та вказала, що відносини, які склалися між нею та відповідачем, є сервітутними і регламентуються нормами Глави 32 ЦК України, тому суд першої інстанції помилково застосував норми ЖК України.

Відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 752/8049/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17.

Зважаючи на те, що процесуальна природа апеляційного оскарження полягає безпосередньо у перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому не може бути здійснена щодо іншого предмета та підстав.

А тому, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для вирішення вказаного спору на фактично змінених у апеляційній скарзі підставах позову.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено: «Суд бере до уваги твердження представника позивача про вчинення з боку відповідачів відносно ОСОБА_1 домашнього насильства, що мало місце 21.06.2024 та підтверджується відповідними постановами про вчинення адміністративне правопорушення, але суд також враховує те, що даний випадок не носить систематичний характер щодо порушення правил співжиття».

Між тим, суд першої інстанції не мав права обговорювати питання про домашнє насильство, оскільки дослідив обставини, які не були заявлені у позовній заяві, і таке не доводить предмету доказування, яким є усунення перешкод у праві користування на підставі частини 3 статті 116 ЖК України.

За вказаних обставин вищевказаний висновок слід виключити із мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

Твердження апеляційної скарги про не застосування судом першої інстанції вимог ст.198 СК України колегія суддів відхиляє, оскільки витання щодо наявності підстав виникнення обов`язку у ОСОБА_3 утримувати повнолітнього сина ОСОБА_2 не було предметом розгляду цієї справи.

Посилання скаржника в апеляційної скарги на те, що відповідачі не приймають участі у сплаті комунальних послуг за утримання вищевказаного будинку, колегія суддів не приймає до уваги, вказане також не є підставою для виселення відповідачів, оскільки за наявності таких обставин позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів частини сплачених нею комунальних послуг та витрат на утримання будинку.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсність обставин справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь та вказані доводи суперечать наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно до рішення "Проніна проти України" № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, шляхом виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення висновок суду про доведеність факту домашнього насильства, що мав місце 21 червня 2024 року. В решті оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Згідно із статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом рішення суду, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ключенковою Христиною Владиславівною, задовольнити частково.

Виключити із мотивувальної частини рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 листопада 2024 року висновок суду про доведеність факту домашнього насильства, що мав місце 21 червня 2024 року.

В іншій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складно 27 січня 2025 року.