КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4511/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року

у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторгова Андрія Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -

установив:

У липні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Авторгов А.М. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

Вказане подання вмотивоване тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторгова А.М. перебуває виконавче провадження№НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 752/21809/21 виданого Голосіївським районним судом м. Києва 08 червня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 10000 доларів США, 39328 грн. за період з 26 вересня 2016 року по 25 серпня 2021 року процентів за весь час користування чужими грошима.

Станом на день звернення із зазначеною заявою боржником рішення суду про стягнення боргу не виконано, остання ухиляється від виконання зобов`язань, на виклики не з`являється, а тому приватний виконавець звернувся до суду з вищевказаним поданням.

Просив суд, тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Голосіївського районного суду м. Києва на підставі виконання виконавчого листа №752/21809/21 виданого 08 червня 2023 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу 10000 доларів США та 39328 грн. за період з 26 вересня 2016 року по 25 серпня 2021 року процентів за весь час користування чужими грошима.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року вказане вище подання задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, щосудом першої інстанції не встановлено обставин, які свідчать про її ухилення, як боржника, від виконання рішення.

В оскаржуваній ухвалі та в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що вона вчиняє умисні свідомі дії, спрямовані на невиконання відповідного зобов`язання, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Приватним виконавцем не надано жодних документів, які б свідчили, що вона свідомо та умисно ухиляється від виконання рішень суду, при цьому маючи змогу виконати зобов`язання, але не робить цього з неповажних причин.

Зазначає, що на момент відкриття виконавчого провадження і на даний момент вона проживає за кордоном України.

Вона є матір`ю багатодітної сім`ї, пріоритетом для якої є безпека її дітей.

У неї, як боржника, відсутнє майно, кошти та джерела доходів на території України, відповідно обмеження права виїзду за межі України жодним чином не сприяє виконанню рішення суду.

Тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України має наслідком ускладнення її в`їзду на територію України з огляду на те, що її діти проживають за межами України внаслідок чого наявність такого обмеження ставитьпід загрозу виконання нею батьківських обов`язків.

Просила суд, скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 рокута відмовити у задоволенні подання приватного виконавця Авторгова А.М. про тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

На вказану апеляційну скаргу приватний виконавець Авторгов А.М. подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що перебування особи за межами України не звільняє її від обов`язку виконати судове рішення.

Крім того, в період свого перебування в Україні боржниця не була позбавлена можливості з`явитися до нього, як приватного виконавця, надати декларацію про майновийстан та пояснення щодо виконання (невиконання) судового рішення.

Вказує, що з 13 червня 2023 року та станом на день направлення подання на рахунок обліку депозитних сум приватного виконавця з боржниці були стягнуті грошові кошти в сумі 5426,27 грн., з яких 4870,24 грн. перераховано на користь стягувача в рахунок погашення боргу за виконавчим документом.

Залишок заборгованості по ВП №НОМЕР_2 станом на 26 грудня 2024 року становить: 11000 доларів США та 35403,53 грн., з яких - 10000 доларів США та 34457,76 грн. на користь стягувача.

Вважає, що в діях та бездіяльності боржника ОСОБА_1 вбачаються ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

Наголошує, що рішення суду станом на день подання даного відзиву боржником не виконано, декларацію приватному виконавцю не надано, про зміну місця перебування не повідомлено, на виклик приватного виконавця боржниця не з`явилася, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України «Провиконавче провадження».

Інші дії боржника, які можуть виражатися як у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання є неправомірними.

Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання особи виконати судове рішення.

Ухилення - та сама відмова, проте яка має завуальований характер: особа відкрито не заявляє про відмову виконати судове рішення, але діє таким чином, що фактично унеможливлює його виконання.

Саме таким чином і діє боржниця ОСОБА_1 .

Статус матері багатодітної родини, на якому неодноразово наголошує ОСОБА_1 не дає особі право не виконувати судове рішення, обов`язковість виконання якого встановлено Конституцією України.

Зазначає, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є тією крайньою мірою, яка змусить останню виконати свої зобов`язання по виконанню судового рішення, яке фактично не виконується починаючи з моменту його ухвалення.

Іншого дієвого механізму змусити боржника виконати рішення суду діюче законодавство України не містить, а тому саме з метою виконання рішення суду він вважає обґрунтованим застосування до боржника такої міри примусового впливу, як обмеження у праві виїзду за межі України.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_2 . Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 10000 доларів США, 39328 грн. за період з 26 вересня 2016 року по 25 серпня 2021 року процентів за весь час користування чужими грошима.

08 червня 2023 року на підставі вказаного судового рішення Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист №752/21809/21.

Постановою від 13 червня 2023 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Авторгова А.М. відкрито виконавче провадження №НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №752/21809/21. Боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Копію постанови (вих. №2893) направлено боржнику на адресу, вказану у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 . (поштовий трек-номер 710).

21 серпня 2023 року вказана постанова повернута на адресу приватного виконавця із позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Також про обізнаність боржника про існування виконавчого провадження свідчать її заяви від 11 липня 2023 року та 03 серпня 2023 року, які містять посилання на номер виконавчого провадження, дату його відкриття, особу стягувача та боржника.

Таким чином, боржниці відомо про наявність відносно неї відкритого виконавчого провадження.

18 жовтня 2023 року на адресу боржника, яка зазначена у виконавчому документі та її заявах, направлено виклик приватного виконавця за №5045 від 18 жовтня 2023 року з вимогою з`явитися до виконавця 01 листопада 2023 року рекомендованим поштовим відправленням на адресу, яка вказана у виконавчому документі: АДРЕСА_1 . (поштове відправлення №874).

21 листопада 2023 року вказаний виклик повернуто на адресу приватного виконавця із позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Постановою від 13 серпня 2023 року приватного виконавця накладено арешт на кошти боржника та надіслано до всіх банківських установ.

Згідно відповіді у боржника наявні відкриті карткові рахунки в АТ «Універсал Банк» та АТ КБ «Приватбанк». Арешт накладено, проте на рахунках недостатньо коштів.

Згідно відповіді МВС за боржником рухоме майно не зареєстровано.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості щодо майна, що належить боржниці, відсутні.

Згідно відповіді Державної міграційної служби України керівником боржника оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 23 червня 2028 року органом видачі 8032.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України в період з 13 червня 2023 року по 01 липня 2024 року боржник перетинала державний кордон України, зокрема; - 05 квітня 2024 року в`їхала на територію України; - 25 квітня 2024 року виїхала з території України

Рішення суду боржником не виконано.

Залишок заборгованості по ВП №НОМЕР_2 станом на 31 липня 2024 року становить 11000 доларів США та 35403,53 грн., з яких10000 доларів США та 34457,76 грн. на користь стягувача.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем вживались дії для виконання рішення суду в примусовому порядку, проте рішення суду боржником не виконано

Боржник не надала приватному виконавцю документи, які той запитував і не повідомила причини неподання таких документів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду, а тому доводи подання про ухилення боржника від погашення заборгованості заслуговують на увагу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів, щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону України встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положення ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України.

Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3 ст. 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом.

Мотивування судового рішення про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів не відповідає вимогам законодавства.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання

При цьому, під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним таких обов`язків.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. перебуває виконавче провадження №НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 752/21809/21 виданого Голосіївським районним судом м. Києва 08 червня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 10000 доларів США, 39328 грн. за період з 26 вересня 2016 року по 25 серпня 2021 року процентів за весь час користування чужими грошима.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Постанова про відкриття виконавчого провадження №НОМЕР_2 направлялася на адресу ОСОБА_1 , зазначену у виконавчому листі: АДРЕСА_1 , однак лист з постановою повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Крім того, 18 жовтня 2023 року на адресу боржника, яка зазначена у виконавчому документі та її заявах від 11 липня 2023 року та 03 серпня 2023 року, які містять посилання на номер виконавчого провадження, дату його відкриття, особу стягувача та боржника, направлено виклик приватного виконавця за №5045 від 18 жовтня 2023 року з вимогою з`явитися до виконавця 01 листопада 2023 року рекомендованим поштовим відправленням на адресу, яка вказана у виконавчому документі: АДРЕСА_1 , однак вказаний виклик повернуто на адресу приватного виконавця із позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Таким чином, боржниці відомо про наявність відносно неї відкритого виконавчого провадження та ОСОБА_1 вважається належним чином повідомлена про відкриття виконавчого провадження, відповідно до приписів ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що свідоме неотримання поштової кореспонденції, адресованої приватним виконавцем є ухиленням від виконання рішення суду.

Постановою від 13 серпня 2023 року приватного виконавця накладено арешт на кошти боржника та надіслано до всіх банківських установ.

Згідно відповіді у боржника наявні відкриті карткові рахунки в АТ «Універсал Банк» та АТ КБ «Приватбанк». Арешт накладено, проте на рахунках недостатньо коштів.

Згідно відповіді МВС за боржником рухоме майно не зареєстровано.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості щодо майна, що належить боржниці, відсутні.

Згідно відповіді Державної міграційної служби України керівником боржника оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 23 червня 2028 року органом видачі 8032.

Тобто, у результаті здійснення виконавчих дій, грошові кошти та/або майно боржника, на які можливо звернути стягнення не виявлено.

Заперечуючи проти подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 вказувала на те, що тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України має наслідком ускладнення її в`їзду на територію України з огляду на те, що її діти проживають за межами України внаслідок чого наявність такого обмеження ставить під загрозу виконання нею батьківських обов`язків. Однак такі обставини не є підставою для звільнення боржника від виконання рішення суду.

Зокрема, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у п. 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78-82).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» («Горнсбі проти Греції»).

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

Водночас свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення суду від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів, щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд.

Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» (п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №760/1293/17 (провадження №61-11718св19).

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що боржник ухиляється від отримання поштової кореспонденції від приватного виконавця, а відповідно і від виконання рішення суду, жодних грошових коштів на виконання рішення суду з часу обізнаності про обмеження у праві виїзду також не сплатила, доказів, що нею вчинялися дії по виконанню, матеріали справи не містять. Тоді як виконавцем були здійснені всі заходи по виконанню рішення суду, а тому, зважаючи на наявність поїздок боржника за кордон, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України залишилося єдиним можливим заходом забезпечення виконання судового рішення та впливу на боржника для виконання нею законних обов`язків.

Посилання на відсутність майна, коштів та джерела доходів на території України, суд не приймає, так як вважає, що боржник, залишаючись в Україні, може працевлаштуватись, або отримати кредит для виконання рішення суду, а виїхавши за межі України, боржник матиме можливість уникнути виконання рішення.

Якщо боржник не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов`язання, а саме, до виконавця не прибула, не надала своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надала, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії передбачені законом, в такому разі, обставини свідчать, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження її в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій передбаченим Законом.

Відповідно до спільного наказу Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ від 30 січня 2018 року №256/5/65 «Про затвердження Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02 лютого 2018 року за №133/31585 (далі - спільний Порядок), а саме п. 5 розділу IV, інформація про особу, стосовно якої діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, вилучається з бази даних у разі винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на те що, судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною апелянта не доведено тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, обмеження у праві виїзді за межі України має тимчасовий характер та спонукатиме боржника ОСОБА_1 до виконання боргових зобов`язань за рішенням суду, що в свою чергу захистить права стягувача на отримання належних коштів.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Порушень судом норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 січня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба