Справа № 128/1012/24
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2025 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі Кривоносі Д.О.,

без участі сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Сокиринецького старостинського округу Лука-Мелешківської сільської ради Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року представник позивачів - адвокат Браславець Я.Ю. в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з вищевказаним позовом, який умотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , які були рідними матір`ю та батьком ОСОБА_1 (далі - позивач-1) та ОСОБА_2 (далі - позивач-2).

Представник вказує, що після смерті ОСОБА_3 була відкрита спадкова справа, у якій позивач-1 відмовився від усіх спадкових прав на майно на користь позивача-2. На даний момент спадкова справа відкрита, однак постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії чи оформлення свідоцтва про право на спадщину не отримувалось позивачем-2. На прохання позивача-2 видати постанову, нотаріусом було роз`яснено щодо відсутності будь-яких документів, які б надали змогу ідентифікувати належність майна на праві власності померлого. Також, після смерті ОСОБА_4 , позивачем-1 було відкрито спадкову справу у держаного нотаріуса Когутницького Є.В.

Зазначає, що у власності та користуванні батьків обох позивачів було домоволодіння у селі Хижинці. Відповідно до свідоцтва № 170 Порпурівської сільської ради народних депутатів Вінницької області від 18 травня 1988 року, яке видане на підставі рішення Вінницької районної Ради народних депутатів від 23 травня 1987 року № 167, право особистої власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого була громадянка ОСОБА_4 .

Представник вказує, що з часу відкриття спадкових справ та до 2023 року у позивачів не було необхідності у отриманні документів, що підтверджують їх особисте право на відповідне домоволодіння. В свою чергу, у 2023 році, з метою оформлення документів на майно, позивач і звернувся до держаного нотаріуса Когутницького Є.В. щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

23 жовтня 2023 року позивачем-1 була отримана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1657/02-31, за змістом якої зазначається, зокрема наступне: «У наданому свідоцтві №170 про право особистої власності на жилий будинок зазначено, що цілий з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору, голова якого є громадянка ОСОБА_4 . Враховуючи вищевикладене, оформити свої спадкові права на частку житлового будинку спадкоємець не може, оскільки свідоцтво про право особистої власності не є документом, що свідчить про перебування його у власності спадкодавця, так як вказує, що двір є колгоспним, що не дає можливості реалізувати спадкові права».

Зазначає, що як вбачається з відомостей викопіювання з погосподарської книги Парпуровецької сільської ради №19 с Хижинці за 1991-1995 роки, станом на 1991 рік головою двору була ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 був членом колгоспу. Інших членів в колгоспному дворі не було. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були родиною, вони проживали та вели спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір, вони разом обробляли город в цьому господарстві, а отже їм належало по 1/2 частині на житловий будинок колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто після смерті ОСОБА_3 у 2006 році підлягала спадкування 1/2 частини житлового будинку колгоспного двору за вищевказаною адресою, а тому за ОСОБА_2 , у зв`язку, із тим, що всі спадкоємці відмовились на його користь, підлягає визнанню право власності на 1/2 частини житлового будинку колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 .

У свою чергу, у 2012 році після смерті ОСОБА_4 спадкуванню підлягає інша 1/2 частина житлового будинку колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла сину ОСОБА_1 належне їй майно.

Тому представник позивачів просить суд визнати право власності в порядку спадкування за заповітом за ОСОБА_1 та за законом за ОСОБА_2 по 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

13.01.2025 у судове засідання позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Браславець Я.Ю. не з`явилися; при цьому попередньо, через канцелярію суду представником подано заяву про розгляд справи у їх відсутності; позов підтримує у повному обсязі та просить суд його задовольнити, також просив судові витрати залишити за позивачами.

Представник відповідача Сокиринецького старостинського округу Лука-Мелешківської сільської ради Вінницької області в судове засідання також не з`явився; при цьому за допомогою підсистеми «Електронний суд» представник за довіреністю ОСОБА_5 скерував заяву, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності представник відповідача, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Суд, з урахування вищевказаного та наявністю зазначених заяв, вважає за можливе розглянути справу у відсутності не з`явившихся осіб .

Вивчивши позов, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 72 роки помер ОСОБА_3 (батькопозивачів), що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 21.12.2006 виконкомом Парпуровецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис №36 (а.с.13).

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 09.05.2024 витребувано з Вінницької районної державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведену після смерті: ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 (а.с.75).

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, 16.05.2024 з Вінницької районної державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №796/2006 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , з якої судом встановлено що з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори дійсно звернувся син померлого- позивач-2 ОСОБА_2 (зворотній бік а.с.81-82); при цьому дружина померлого ОСОБА_4 та позивач-1 ОСОБА_1 , подали заяви про відмову від належної їм частки спадкового майна за законом, що залишилась після смерті ОСОБА_3 (зворотній бік а.с.82, 84-85).

Також, ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 84 роки померла ОСОБА_4 (мати позивачів), що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого 11.08.2012 виконавчим комітетом Парпуровецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис №31 (а.с.14).

25.01.2007 ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було, з чого воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла своєму сину ОСОБА_1 (позивачу-1). Вказаний заповіт посвідчений 25.01.2007 державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №1-81, що підтверджується копією вказаного заповіту (а.с.5).

З копії спадкової справи №15/2013 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , яка надійшла з Вінницької районної державної нотаріальної контори на виконання вимог ухвали суду від 09.05.2024, судом убачається, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори дійсно звернувся син померлої, позивач-1 по справі ОСОБА_1 (а.с.99).

Той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були рідними батьками позивачів у справі підтверджується копіями свідоцтв про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які містяться в матеріалах даної цивільної справи (а.с.11,12).

Окрім цього, з викопіювання з погосподарської книги Парпуровецької сільської ради №19, с. Хижинці, за 1991-1995 роки на домоволодіння з особовим рахунком № НОМЕР_3 , виданого спеціалістом ЦНАП Лука-Мелешківської сільської ради, судом убачається, що дійсно ОСОБА_4 (мати позивачів), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , за життя була головою двору, а членом колгоспного двору був її чоловік ОСОБА_3 (батько позивачів) (а.с.17-20).

Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок,, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 23.08.2006, власниками вказаного домоволодіння були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по частині житлового будинку, паспорт виготовлено станом на 23.08.2006 (а.с.24-30).

Окрім того, постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Когутницького Є.В. від 23.10.2023 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки свідоцтво про право особистої власності не є документом, що свідчить про перебування його у власності спадкодавця, так як вказує, що двір є колгоспним, що не дає можливості реалізувати спадкові права, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1657/02-31 від 23.10.2023 (а.с.15-16).

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина 1 ст. 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають ті особи, які визначені у заповіті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України).

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Згідно аналізу положень ст. 392 ЦК України, вбачається, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже з матеріалів справи судом установлено, що спадкове домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до категорії колгоспних дворів; головою колгоспного двору була ОСОБА_4 , членом колгоспного двору був її чоловік ОСОБА_3 , які водночас були рідними батьками позивачів, тобто кожному належала 1/2 частина майна колгоспного двору.

Окрім того, судом установлено, що позивач-2 ОСОБА_2 за законом успадкував після смерті батька ОСОБА_3 , належну померлому 1/2 частку домоволодіння, так як дружина ОСОБА_4 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та позивач-1 ОСОБА_1 відмовилися від прийняття спадщини після смерті спадкодавця; при цьому позивач-1 ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , так як подав нотаріусу відповідну заяву про прийняття спадщини, проте позивачі не мають можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом після смерті батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в поза судовому порядку, оскільки спадковий будинок відноситься до категорії колгоспних дворів.

Тому, суд прийшов до висновку, що права та законним інтересам сторін підлягають судовому захисту, шляхом задоволення позову у повному обсязі, що відповідає чинному законодавству України та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб.

При цьому суд не вирішував питання щодо стягнення судових витрат із відповідача на користь позивачів, оскільки представник позивачів у заяві від 13.01.2025 зазначив, що понесені судові витрати позивачі залишають за собою.

Також, суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, Суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовільнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , право власності в порядку спадкування за заповітом, що посвідчений 25.01.2007 державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №1-81, на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , право власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Олена САЄНКО