Справа № 752/8463/24
Провадження № 2/752/1154/25
РІШЕННЯ

Іменем України

(Заочне)

22 січня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участю секретаря - Крушельницької Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , через адвоката Радзієвську О.Є. (ордер а.с.33), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, група приміщень НОМЕР_9 - промисловий магазин за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачкою право власності на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 51,1 кв.м, та автомобіль марки «Toyota» модель «Verso», 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , дата реєстрації - 06 червня 2019 року.

Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 березня 2014 року між сторонами укладено шлюб, від якого народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування сторін у шлюбі подружжям було набуто майно.

Позивач вказує, що сторони придбали майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 3 343 300,00 грн; приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, група приміщень НОМЕР_9 - промисловий магазин за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 3 810 800,00 грн; автомобіль марки «Toyota» модель «Verso», 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , дата реєстрації - 06 червня 2019 року, вартістю 467 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року у справі № 752/2281/24 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідачка разом з їхньої спільною дитиною з жовтня 2022 року проживає у Польщі, протягом цього часу в Україну не поверталась, місце її проживання в Республіці Польща не відомо. Незважаючи на те, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, передбачає солідарний характер зобов`язання подружжя щодо утримання спільного майна, починаючи з жовтня 2022 року всі витрати по утриманню, догляду та обслуговуванню спільного майна подружжя несе позивач одноособово. З огляду на напруженість відносин між позивачем та відповідачем, прийняття будь-яких ефективних рішень щодо спільного майна подружжя за взаємною згодою між сторонами стало фактично неможливим, а тому стало неможливе спільне користування та володіння майном подружжя. Посилаючись на норми ст.ст. 71, 72 Сімейного Кодексу (далі - СК) України позивач просить позов задовольнити.

У позові вказується попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.37, 38).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.52-54).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 66-67).

Відповідачці ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження у справі та позов з додатками направлялись на адресу її реєстрації згідно з відповіді № 584860 від 09 травня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру: АДРЕСА_4 (а.с.49-50).

Поштові відправлення повернулись до суду без вручення з відміткою поштового відділення «за закінчення терміну зберігання» (а.с. 57,76).

Також 03 жовтня 2024 року судом на офіційному сайті веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про розгляд справи (а.с. 80).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня

2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.

За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положенням статті 370 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 07 березня 2014 року зареєстрували шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві 07 березня 2014 року (а.с.6). У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 11 вересня 2014 року (а.с. 20).

Після укладення шлюбу сторонами по справі було придбано майно.

Зокрема, як вбачається з витягу № 377183533, сформованого 05 травня 2024 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 51,1 кв.м, житлова - 18,5 кв.м, на підставі договору-купівлі продажу майнових прав від 24 жовтня 2017 року, укладеного з ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-Холдинг», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, дата державної реєстрації - 24 жовтня 2017 року (а.с.42-44).

За матеріалами справи, згідно звіту від 08 квітня 2024 року про оцінку нерухомого майна, вартість кв. АДРЕСА_2 складає 3 343 300,00 грн, без ПДВ (а.с. 23, 24).

Відповідно до витягу № 377183268, сформованого 05 травня 2024 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, група приміщень НОМЕР_9 - промисловий магазин за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 42 кв.м, на підставі договору про бронювання нежилого приміщення для передачі у власність № 2891/АL-10 від 16 грудня 2014 року, укладеного з ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-Холдинг», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, дата державної реєстрації - 06 квітня 2017 року (а.с.45-47). Вартість нежилого приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, група приміщень НОМЕР_9 - промисловий магазин за адресою: АДРЕСА_1 , згідно звіту від 08 квітня 2024 року про оцінку нерухомого майна складає 3 810 800,00 грн, без ПДВ (а.с.27,28).

Також відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , власником транспортного засобу марки «Toyota» модель «Verso», 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_6 , є ОСОБА_2 , дата реєстрації - 06 червня 2019 року (а.с.29).

Вартість марки «Toyota» модель «Verso», 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно звіту про оцінку майна № 18-240409-004 від 09 квітня 2024 року, складає 467 000,00 грн, без ПДВ (а.с.30,31).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Норма ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц.

Згідно із ст. 71 ч. 1, 2 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання; вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Отже, матеріалами справи підтверджується, що у розумінні ст. ст. 60, 70 СК України, кв. АДРЕСА_2 , приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, група приміщень НОМЕР_9 - промисловий магазин за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Toyota» модель «Verso», 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , були придбані сторонами під час перебування сторін у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю подружжя, частки яких у власності рівні.

Як встановлено по справі, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не домовилися про порядок поділу спільного нерухомого та рухомого майна.

При поділі нерухомого майна подружжя, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та малолітньої дочки сторін та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд враховує, що сім`я сторін розпалася, з відповідачем залишається проживати малолітня донька, тому суд вважає, з огляду на вартість спірного майна, що при поділі нерухомого майна необхідно виділити у власність позивача ОСОБА_1 приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, група приміщень НОМЕР_9 - промисловий магазин за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачу ОСОБА_2 виділити у власність однокімнатну кв. АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Toyota» модель «Verso», 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на майно.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов обґрунтований та законний, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню в повному обсязі.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положення ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір (а.с.21,48) в сумі 15 140,00 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, - задовольнити.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, група приміщень НОМЕР_9 - промисловий магазин, загальною площею 42 кв.м, за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 51,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки «Toyota» модель «Verso», 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_4 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст судового рішення складено 27 січня 2025 року.

Суддя А.В. Слободянюк