ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н ОВ А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свисутнової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що відповідно до укладеного договору № 2007-039 від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 800000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 березня 2019 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 березня 2007 року між банком та відповідачкою було укладено договір іпотеки № 2007-039, згідно з яким відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 782,9 кв.м. та земельну ділянку, загальною площею 0,0916 га, кадастровий номер :02:362:0014, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 4494500 грн. У порушення умов договору № 2007-039 від 23 березня 2007 року ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні ними вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальниці та несення витрат по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 25 червня 2021 року має заборгованість 5983706,93 доларів США, яка складається з наступного: 678415,48 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 1605795,98 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 3699495,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, просило суд ухвалити рішення яким у рахунок погашення заборгованості в розмірі 312 740,59 доларів США, яка складається з заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 05 жовтня 2017 року по 25 червня 2021 року, що за курсом 27,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25 червня 2021 року складає 8584729,20 грн, звернути стягнення на домоволодіння, загальною площею 782,9 кв.м., та земельну ділянку, загальною площею 0,0916 га, кадастровий номер :02:362:0014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах; виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у домоволодінні (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року в задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банком пропущено строки позовної давності. Вказують, що п.6.7 Кредитного договору передбачено, що строк позовної давності встановлено сторонами тривалістю 5 років. Зазначають, що оскільки ними було змінено строк виконання зобов`язання шляхом подачі у грудні 2009 року позову, тож строк позовної давності мав сплинути у грудні 2014 року, проте відповідачка здійснювала часткові погашення протягом 2013 року, 2018 року, 2019 року, а тому відбулось переривання перебігу позовної давності.

20 листопада 2024 року ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що виписка по рахунку, додана до апеляційної скарги, не може бути прийнята апеляційним судом, оскільки до суду першої інстанції вона не подавалась. Зазначає, що висновок позивача, про те, що збільшена позовна давність за вимогами, зазначеними в кредитному договорі, поширюється на будь-який спосіб, обраний кредитором для задоволення своїх вимог, в тому числі і на звернення стягнення в рахунок погашення за цими вимогами - не ґрунтується ні на нормах закону, ні на положеннях договору.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення - змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № 2007-039, відповідно до якого ОСОБА_1 23 березня 2007 року отримала кредит у розмірі 800000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення згідно до графіку погашення кредиту, процентів та винагороди, але не пізніше 22 березня 2019 року.

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2007-039 від 23 березня 2007 роду, між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою 23 березня 2007 було укладено договір іпотеки № 2007-039 від 23 березня 2007, згідно з яким відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 782,9 кв.м. та земельну ділянку, загальною площею 0,0916 га, кадастровий номер :02:362:0014, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Вказане майно належить відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 4494500 грн.

Відповідно до п.2 Договору іпотеки, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору від 23 липня 2007 року № 2007-039, з: повернення кредиту у розмірі 800000 доларів США у термін 144 місяців; сплати процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних, починаючи з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту, у дату сплати процентів, якою є 05-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання кредитного договору відповідно до п.1.1., 1.3, 2.2.3. кредитного договору; сплати процентів за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту, у дату сплати процентів, якою є 05-е число кожного поточного місяця, відповідно до п.2.2.2, 3.1, 3.3. кредитного договору; сплати винагороди, за розрахунково-касове обслуговування, у розмірі 0,5% від суми кредита, в день сплати першого внеску по кредиту відповідно до п.4.5. кредитного договору; при достроковому погашенні кредиту сплати винагороди, за користування кредитом, в розмірі 0,0% від суми кредиту, яка погашається достроково, в день такого погашення, відповідно до п.2.4.1 кредитного договору; сплати пені у порядку та розмірі, визначених п.4.1., 4.5. кредитного договору.

Пунктом 13.3 договору іпотеки передбачено, що на підставах, передбачених чинним законодавством, на предмет іпотеки може бути звернене стягнення.

Пунктом 18.8. договору іпотеки передбачено, що метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право: п.18.8.1. звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо на момент настання термінів виконання позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані; п.18.8.2. у випадку порушення іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, іпотекодержатель має право вимагати від іпотекодавця дострокового виконання всіх зобов`язань за кредитним договором, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки; п.18.8.3. звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадках, зокрема, порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору.

Пунктом 18.10. договору іпотеки передбачено, що у разі звернення на предмет іпотеки згідно п.п. 18,6, 18.8.1, 18.8.2, 18.8.3, 18.9 цього договору іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої передбачені п.п.2, 4 цього Договору вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення.

Відповідачка зобов`язання за кредитним договором № 2007-039 від 23 березня 2007 роду та станом на 25 червня 2021 року банком рахується заборгованість у загальному розмірі 5983706,93 долари США, яка складається з наступного: 678415,48 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 1605795,98 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 3699495,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, заявлений банком розмір заборгованості, рахунок якого він просить звернути стягнення на предмет іпотеки визначена ним у розмірі 312 740,59 доларів США, що є заборгованістю по відсоткам за користування кредитом за період з 05 жовтня 2017 року по 25 червня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи було встановлено, що кредитор звернувся у 2009 році із позовом про стягнення заборгованості, а тому строк на звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив у 2012 році. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивні перешкоди у зверненні із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах позовної давності банк не надав, тому відсутні підстави для поновлення банку строку звернення до суду з указаним позовом. Моментом початку невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитом є лютий 2009 року, що достеменно було відомо позивачу, з цього часу вважаються порушеними права та обов`язки АТ КБ «ПриватБанк» щодо невиконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором та виникнення у позивача права на примусове стягнення з неї боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто позов у цій справі подано зі спливом встановленого законом строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого відповідачка ОСОБА_1 заявила в установленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з відмовою у задоволенні позову, втім не погоджується з підставами відмови у зв`язку з наступним.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129) від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21).

Суд першої інстанції прийшов до помилково висновку про можливість застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку слід відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526,530,610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Стаття 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» встановлює, що надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідно до частини другої статті 150 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України передбачений Конституцією України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні в абз.11. п.6.2 від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022 у справі № 3-188/2020(455/20) прийшов до наступних висновків: «Отже, керуючись принципом pacta sunt servanda (договорів слід додержувати), ураховуючи приписи частини першої статті 190, абзацу другого частини першої статті 1048 Кодексу, усталену судову практику національних судів щодо правомірності стягнення процентів за користування кредитом, що їх нараховано за прострочений період, яка не зазнавала змін протягом 2011-2017 років, Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення Кредитного договору, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України».

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач просить суд ухвалити рішення яким у рахунок погашення заборгованості в розмірі 312740,59 доларів США, яка складається з заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 05 жовтня 2017 року по 25 червня 2021 року, що за курсом 27,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25 червня 2021 року складає 8584729,20 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Між тим, як правильно установлено судом першої інстанції та не спростовується доводами приведеними в апеляційній скарзі, 12 березня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення (справа № 2-1758/10), в якому позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2007-039 від 23 березня 2007 року в розмірі 900268,32 доларів США звернути стягнення на домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити відповідача із зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м.Дніпропетровська.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Крім того, в грудні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 , ТОВ торгова-будівельна компанія «Валган» про стягнення заборгованості, пені за кредитним договором № 2007-039 від 23 березня 2007 року у розмірі 1 196 303,71 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 липня 2012 року (справа № 412/603/2012) було стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ торгова-будівельна компанія «Валган» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 9555954,10 грн (1196303,71 доларів США), в тому числі 688393,22 доларів США заборгованості за кредитом, 368054,63 доларів США заборгованості за відсотками, 139855,86 доларів США пені, у задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2012 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 липня 2012 року, у частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 , ТОВ торгова будівельна компанія «Валган» було скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ТОВ торгова будівельна компанія «Валган» відмовлено, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2013 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2012 року скасоване, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2012 року залишено в силі.

У позові АТ КБ «ПриватБанк» відсутні будь-які відомості про вказані судові рішення.

У відповідності з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Колегія суддів звертає увагу на те, що змінивши строк виконання основного зобов`язання ще у 2009 році та отримавши два судових рішення про задоволення своїх вимог, у справі № 2-1758/10 від 26 серпня 2010 року про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2007-039 від 23 березня 2007 року в розмірі 900268,32 доларів США та у справі № 412/603/2012 від 24 липня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2007-039 від 23 березня 2007 року, банк у своєму позові ставить питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в розмірі 312740,59 доларів США, що складається з заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 05 жовтня 2017 року по 25 червня 2021 року.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 754/6496/16-ц зазначив, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року у справі №462/1533/15-ц зазначив, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми права вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені поговором проценти за користування кредитом, а також, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином позивач після зміни строку виконання зобов`язання за кредитним договором втратив право нараховувати передбачені кредитним договором відсотки, а тому правові підстави для задоволення позов та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 05 жовтня 2017 року по 25 червня 2021 року відсутні.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: