Справа № 605/508/24
РІШЕННЯ

Іменем України

16 січня 2025 рокум.Підгайці

Підгаєцький районний суд

Тернопільської області

в складі :

головуючого судді Горуц Р.О.

при секретарі Лежигубській О.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та просить стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі, а саме 3000 гривень щомісячно, оскільки відповідач впродовж 2024 року надав лише 2000-2500 грн матеріальної допомоги на утримання дитини, ніде офіційно непрацює, але є здоровим та може працювати, утримуючи свою дитину, оскільки зобов`язаний це робити, а також інших осіб на утриманні немає. У неї немає можливості самостійно забезпечити дитину усім необхідним, оскільки вона ніде непрацює. Стан здоров`я її дитини, добрий. Стан здоров`я відповідача на скільки їй відомо, теж добрий. На підтвердження наданої їй правничої допомоги, у неї інших доказів, окрім тих, які надані суду, немає.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Крім того, додала, що у неї немає інших доказів, окрім тих, які містяться в матеріалах, на підтвердження наданої нею правничої допомоги позивачу.

Відповідач в судове засідання без поважних причин не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Причин своєї неявки суду не повідомив та відзиву на позов не подав.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

У відповідності із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік установлено, що у 2024 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 2563 гривні.

В силу ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 24 липня 2020 року у Підгаєцькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління, було зареєстровно шлюб, актовий запис №21.

Від даного шлюбу у сторін народилась одна дитина, а саме: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом із позивачкою, що підтверджено нею в судовому засіданні, не заперечено відповідачем та вбачається із довідки №368 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.

Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітньої дитини, суд виходить з наступного.

Відповідачем не заперечується факт батьківства, а також й те, що дитина на даний час проживає з позивачкою.

За змістом ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Встановлено, що відповідач немає постійної роботи та регулярного заробітку, але разом з тим він є молодим, здоровим, а тому зобов`язаний утримувати свою дитину.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідач немає можливості офіційно працевлаштуватись на постійній основі та отримувати регулярний заробіток, останнім суду не надано.

Суд, зазначає, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей.

Такий висновок викладений у постановах КЦС у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі №664/2746/17; від 25 вересня 2019 року в справі №755/14148/18; від 23 грудня 2019 року в справі №344/10971/16-ц.

Враховуючи, обставини, передбачені ст.182 СК України, а саме: матеріальне становище відповідача, відсутність у нього постійної роботи та регулярного заробітку, відсутність на його утриманні інших дітей, непрацездатних дружини, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, зокрема: рівність сторін в утриманні дитини, її вік та стан здоров`я, розмір встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також й те, що дитина на даний час проживає спільно з матір`ю, яка нею опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання та враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дитини, належить визначити у твердій грошовій сумі, а саме 3000 гривень на дитину щомісячно, починаючи з 15 листопада 2024 року, тобто з часу пред`явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення нею повноліття, у відповідності до ст.180 СК України, оскільки вважає, що вищезазначений розмір аліментів на дитину, буде необхідним та достатнім для забезпечення її гармонійного розвитку.

При постановленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядку ст. 192 СК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне.

Однією з основних з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Наявність договірних відносин між адвокатом Луцишин Г.М. та позивачкою підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 13 листопада 2024 року, Додатковою угодою №1 від 13 листопада 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 13 листопада 2024 року та ордером на надання правничої допомоги від 14 листопада 2024 року серії ВО №1091164.

Згідно п.6 Додаткової угоди №1 від 13 листопада 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 13 листопада 2024 року (надалі Додаткова угода), правнича допомога вважається наданою після підписання акту приймання передачі наданої правничої допомоги, який підписується Сторонами.

За частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Ніколова проти Болгарії та Єчюс проти Литви, пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Судом встановлено, що на підтвердження наданої адвокатом Луцишин Г.М. правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 , до матеріалів справи, на виконання п.6 Додаткової угоди, ані позивачем, ані її представником без поважних причин, не додано підписаний Сторонами акт приймання - передачі наданої правничої допомоги.

В судовому засіданні позивач та її представник ствердили, що у них немає інших доказів надання правничої допомоги в даній справі, окрім тих, які знаходяться в матеріалах справи.

Суд вважає за необхідне, вказати, що згідно з п.5 ч.1 ст.365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд звернув увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery).

Зазначене підтверджується численною, сталою і незмінною практикою Верховного Суду, зокрема, яка наведена в постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24).

На підставі вищенаведеного, суд, вважає, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3500 гривень, не підлягає до задоволення.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 263, 265, 430 ЦПК України, ст.ст.141, 180-183, 191 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 15 листопада 2024 року і до досягнення ним повноліття.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , судовий збір в доход держави в сумі 1211,20 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Представник позивача: Луцишин Ганна Михайлівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №000553 від 28 червня 2024 року;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Головуючий: Р. О. Горуц