П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/12560/23

Провадження № 22-ц/4815/105/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бучко Т.М.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

20 лютого 2024 року в м. Рівне

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Повний текст рішення складено: 01 березня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради;

представники учасників справи:

позивача адвокат Кохана Оксана Олександрівна;

відповідача адвокати Якубець Микола Костянтинович, Цибак Орест Володимирович;

за участі: ОСОБА_1 , представників сторін адвокатів Коханої Оксани Олександрівни і Цибака Ореста Володимировича, представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк Інни Романівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Цибака Ореста Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради; про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року в суд звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради; про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Мотивуючи вимоги, позивач покликалась на те, що з 27 грудня 2019 року перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого вони мають сина ОСОБА_3 . Проте сімейні відносини між сторонами припинились, вони тривалий час проживають окремо, не пов`язані спільним побутом і між ними відсутні паритетні засади, взаємодопомога, підтримка та повага. Тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Зважала на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю спонукатиме якнайкращому забезпеченню його інтересів.

Щодо стягнення аліментів, то оскільки відповідач має задовільне здоров`я та краще від задовільного матеріальне становище, він спроможний надавати на утримання спільної дитини частки свого доходу щомісячно.

З наведених мотивів просила: 1) розірвати шлюб, укладений між сторонами; 2) визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю; 3) стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі частки від всіх видів доходів щомісячно, але не менше як 50 % для дитини відповідного віку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 грудня 2019 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 876.

Визначено місце проживання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 липня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

У поданій представником відповідача адвокатом Цибаком О.В. апеляційній скарзі зазначалося про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник посилався про помилкове покладення в основу судового рішення висновку органу опіки та піклування, адже він є необґрунтованим. Так, у цьому висновку встановлено те, що матір з дитиною проживають в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Це, зокрема, підтверджувалось відповідними довідками про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 6066 від 29 січня 2020 року та № 16771 від 07 травня 2020 року. Натомість на цей час вони проживають за кордоном - у Республіці Італія за адресою: АДРЕСА_2 . Ці факти підтверджуються копією заяви-скарги ОСОБА_2 , направленої 20 жовтня 2023 року поважному прокурору Республіки Італія при суді у м. Рим, складеною італійською мовою, засвідченою у Генеральному Консульстві Італії у м. Мюнхен. Копію перекладу заяви ОСОБА_2 долучив до апеляційної скарги. В заяві-скарзі вказувалося про вчинення ОСОБА_1 перешкод відповідачу на побачення з дитиною та особисте спілкування з нею.

Отже, судом першої інстанції не було з`ясовано всіх обставин справи, встановлено факт проживання ОСОБА_4 із ОСОБА_1 на підставі недостовірних доказів та не з`ясовано факт невиконання позивачем обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України. При цьому, як зазначено у висновку органу опіки та піклування, ОСОБА_1 працює без оформлення трудових відносин. Тобто проживання сина із матір`ю, яка не має офіційного працевлаштування та проживає в іноземній державі, не гарантуватиме забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Між тим, відповідач має постійний дохід та гарантії, які дозволять забезпечити стабільне та належне виховання малолітнього сина.

З викладених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю та прийняти нове, яким визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 .

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду попередньої інстанції оскаржується лише в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, тому в решті воно апеляційним судом не перевіряється.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом попередньої інстанції, між сторонами зареєстровано шлюб 27 грудня 2019 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №876.

Від шлюбних відносин мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 06 травня 2020 року.

Син ОСОБА_4 зареєстрований та проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що видно із довідок про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 6066 від 29 січня 2020 року та № 16771 від 7 травня 2020 року.

Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради № 08-286 від 12 лютого 2024 року визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю. У висновку вказується про те, що мама з дитиною проживають в однокімнатній квартирі. У хлопчика є місце для сну, є зона ігор та відпочинку. ОСОБА_5 забезпечений усім необхідним для проживання, виховання і розвитку. ОСОБА_4 є дитиною з особливими потребами. Дошкільного закладу хлопчик не відвідує. Мама забезпечує йому відвідування приватних занять у практичного психолога, з серпня 2023 року він відвідує заняття у корекційній студії "Дотик". ОСОБА_1 працює без оформлення трудових відносин, має самостійний дохід, достатній для утримання дитини та її потреб. Батько - ОСОБА_2 проживає в Німеччині. Засобами електронного зв`язку висловив свій намір про те, щоб син прожиав і зростав разом з ним.

Згідно зі ст.ст. 7, 141, 157, 161 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин може здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Норми статей 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року№789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За висновками Європейського суду з прав людини між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа "Хант проти України", № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.

Вирішуючи процесуальне питання щодо дослідження доказів, які не подавалися до суду попередньої інстанції, а саме копії заяви-скарги від 20 жовтня 2023 року, адресованої відповідачем поважному прокурору Республіки Італія при суді у м. Рим, копії її перекладу, а також копій перекладу трудового договору ОСОБА_2 та додаткової угоди до нього, то апеляційний суд враховує як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Проте ОСОБА_2 не довів об`єктивну неможливість неподання цих документів до суду, який ухвалював рішення по суті, з причин, що не залежали від нього, хоча сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції, а не зволікати з цими процесуальними обов`язками до того часу, коли буде прийнято судове рішення не на їхню користь, а потім вишукувати нові засоби доказування й вимагати долучити їх до апеляційної скарги.

При цьому виключного значення для правильного вирішення справи подані до апеляційної скарги докази також не мають, а висновків суду попередньої інстанції вони не спростовують.

У розрізі питання про місце проживання матері з дитиною в Республіці Італія скарга відповідача на ОСОБА_1 до правоохоронних органів цієї держави є недопустимим для цього доказом, позаяк відповідне місце проживання осіб підтверджується певними засобами доказування, зокрема, дозволом на місце проживання, проходженням процедури виїзду за кордон на постійне місце проживання, інформацією про перетинання державного кордону України та час перебування за його межами тощо.

З огляду на те, що звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів іншої держави не знайшли свого фактичного підтвердження, то це свідчить про необґрунтованість доводів щодо вчинення ОСОБА_1 перешкод в участі батька у вихованні дитини. Будь-яких інших доказів на підтвердження такого факту матеріали справи не містять.

Незважаючи не те, що ОСОБА_2 своїми покликаннями на переваги проживання дитини разом з ним намагається спростувати доцільність її визначення проживання з ОСОБА_1 , ним надано лише документи, які підтверджують його працевлаштування у Федеративній республіці Німеччина.

Між тим, на переконання колегії суддів, в спірних правовідносинах доцільність проживання дитини з батьком повинна доводитись в сукупності й з іншими доказами, зокрема, якими б підтверджувався його матеріально-побутовий стан, обґрунтовувалось створення ним належних умов для її виховання та забезпечення рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, тобто якнайкраще забезпечення саме інтересів дитини, а також виправдовувалось би передання дитини малолітнього віку батьку та розірвання набутого психоемоційного зв`язку з матір`ю.

Разом з тим апеляційний суд ураховує те, що батько дитини не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із сином, вирішивши питання про встановлення порядку участі батька у вихованні.

Так, спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, однак першочергове значення повинно надаватись саме найкращим інтересам дитини і визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини батька із сином, адже таке визначення місця проживання дитини не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини, однак порушень виконавчим комітетом міської ради чинного законодавства при прийнятті висновку судами не встановлено і інтересам дитини він не суперечить.

Тому цей висновок правильно прийнято судом попередньої інстанції до уваги.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення судового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Цибака Ореста Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року в оскаржуваній частині без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 14.01.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук