Справа № 204/4698/24
Провадження № 2/204/197/25
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кислиці Є.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача адвоката Сергієвської А.Ю.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 30.04.2010 по 21.12.2023 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Донька проживає разом з ним і повністю перебуває на його утриманні, позивач працевлаштований, має стабільний дохід, на праві власності має житло, де і проживає з донькою, повністю займається її вихованням, навчанням, розвитком. Задля забезпечення якнайкращих інтересів дитини, він змушений звертатися до суду із даною позовною заявою, якою просив встановити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03 червня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

Судом вірно визначено найменування третьої особи як Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради.

Позивач, його представник, кожний окремо в судовому засіданні підтримали позовну заяву, просили її задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

В судове засідання відповідач не з`явилась, 19.06.2024 останньою через систему «Електронний суд» був поданий відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що їх спільній донці 14.10.2024 виповнюється 14 років і вона сама зможе самостійно обирати місце проживання; крім того, зазначила, що позивач є військовозобов`язаною людиною і в будь-який момент може стати на захист Батьківщини. Також відповідач зазначила, що вона постійно в телефонному режимі спілкується з донькою і намагається бути лояльною мамою, піклується про неї, контролює навчання. Вважає, що питання щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком у позивача виникло під час нового закону про мобілізацію (а.с.49-53).

24.06.2024 представником позивача було подано відповідь на відзив, згідно якого остання наголошувала, що позивач не має на мети позбавити відповідачку батьківських прав, а лише хоче встановити місце проживання дитини для вирішення різноманітних питань дитини, та вважає, що відзив відповідачки ґрунтується здебільшого на емоціях (а.с.84-89).

02.10.2024 через систему «Електронний суд» відповідачкою була подана заява, якою остання визнала заявлені позовні вимоги, не заперечувала проти їх задоволення і просила розглядати справу за її відсутності (а.с.131).

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилась, раніше, будучи присутньою в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що розпорядженням Центральної адміністрації Дніпровської міської ради визнано недоцільним визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 не з`явився в судове засідання, надавши на адресу суду через систему «Електронний суд» письмову заяву, якою просили проводити розгляд справи за їх відсутності (а.с.150-151).

Вислухавши позивача, його представника, свідків, думку дитини, психолога, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Від шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої зазначено: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.10).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.11.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.8).

З довідки, виданої ТОВ «Ареал Днепр» №2504 від 25.04.2024 вбачається, що ОСОБА_1 працює у ТОВ «Ареал Днепр» з 05.11.15 за основним місцем роботи та займає посаду директора згідно протокола №31-10/2015 від 31.10.2015 (а.с.15-17).

Позивач має стабільний дохід, що підтверджено довідкою по заробітній платі за період з 01.04.23 по 31.03.24 (а.с.18).

З довідки №01-37/116 від 25.04.2024 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається в 7-А класі Дніпровського ліцею №22 Дніпровської міської ради. Форма навчання денна, змішана (а.с.19).

Копією договору дарування підтверджено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.20-25).

З копії витягу №ВР-002713923 вбачається, що ОСОБА_1 станом на 25.04.2024 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.26).

ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , з 07.09.2001, що підтверджено копією витягу з реєстру територіальної громади (а.с.27).

Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.08.2020, що підтверджено копією витягу з реєстру територіальної громади (а.с.36). Разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.08.2020, значиться зареєстрованою відповідач ОСОБА_2 - мати дитини (а.с.61,62-63).

Відповідно до відомостей перетину державного кордону України відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перетнула державний кордон України 27.05.2023 у напрямку - виїзд; іншої інформації немає (а.с.135).

З копій платіжних інструкцій вбачається перерахування грошових коштів позивачем ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 ; призначення платежу - переказ власних коштів (а.с.92-102).

Центральною адміністрацією Дніпровської міської ради був наданий висновок від 16.07.2024 №340-р щодо недоцільності визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо місця проживання малолітньої (а.с.108-111).

Допитані, кожний окремо, в судовому засіданні свідки ОСОБА_1 , рідний брат позивача, та свідок ОСОБА_5 , друг родини та хрещений ОСОБА_3 , підтвердили однакове спілкування ОСОБА_3 як з батьком, так і з мамою. Свідок ОСОБА_1 , рідний брат позивача зазначив, що у мати з дитиною відсутні будь-які конфлікти чи непорозуміння, дитина мешкає з батьком, будь-яких перешкод у спілкуванні мати не чинить, з матір`ю ОСОБА_3 також бачиться, у 2024 році вона бачилась з нею у Франції.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Судом встановлено, що предметом спору є визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150, 151 СК України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом із тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У справі, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася донька ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 виповнилось 14 років.

Відповідач ОСОБА_2 добровільно змінила місце свого проживання, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає разом із батьком, а мати дитини, згідно поданої останньою заяви, не заперечує проти цього.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає, що позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Судом враховано, що ще до звернення позивача до суду з цим позовом, дитина з листопада 2023 року проживає разом з батьком, сторони - позивач та відповідач у справі, проживають окремо.

Суд також враховує, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. Позивач у справі підтверджував, що дитина спілкується з матір`ю телефоном, у серпні 2024 року відвідувала матір у Франції, перебувала разом з нею два з половиною тижні.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , висловлюючи свою думку щодо визначення місця проживання з батьком зазначала, що спілкується однаково з кожним з батьків, у березні 2022 року разом зі своєю мамою ОСОБА_2 вона перебувала у Франції, у листопаді 2023 приїхала до батька в Україну і вирішила залишитися в Україні проживати з батьком, проте, з мамою спілкується за допомогою месенджерів, мама вітає на свята, перераховує грошові кошти на картку, а у серпні 2024 року вона відвідувала матір у Франції, перебувала разом з нею два з половиною тижні.

Психолог ОСОБА_9 , яка була присутня під час того, як дитина висловлювала свою думку, зазначила, що дитина розповідала про події, які мали місце в її житті, дитина не плуталась в своїх поясненнях, має однаково добрі відносини як з батьком так і з матір`ю, про неї піклуються батьки з обох боків. Дитина сама обрала місце проживання в Україні, зазначивши, що дитина в 14 років вже сама може приймати відповідне рішення.

Судом враховано, що станом на дату ухвалення судового рішення, дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , виповнилося 14 років, що згідно з положеннями ч.3 ст.160 СК України, свідчить про наявність у неї права самостійно обирати з ким з батьків вона буде проживати.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Суд також враховує, що між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини, що свідчить про те, що права позивача не порушені.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24).

За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про визначення місця проживання дитини з батьком, задоволенню не підлягає.

Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із ч.2 ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлює підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно з ч. 3, 4 ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

За таких обставин, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою ОСОБА_3 та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Посилання позивача на той факт, що відповідач проживає за межами території України, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє ОСОБА_2 як матір, від обов`язку виховання та утримання її доньки, а тому дані докази не можуть бути підставою для задоволення позову.

Суд також зауважує, що позивачем не було доведено та не надано доказів щодо відмови йому в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій щодо дитини, на що позивач посилався в позовній заяві, обґрунтовуючи необхідність встановлення зазначеного факту, що в свою чергу порушувало б права батька дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що відсутні необхідні та достатні умови для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги, в цій частині, також задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 14, 76-82, 89, 95, 141, 258, 259, 263-264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 21.01.2025 року.

Суддя Н.В. Токар