РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року, місто Звягель Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Горбатюк І.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3

(Справа № 285/4025/24, провадження у справі № 2/0285/147/25)

розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , треті особи: приватні нотаріуси Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Качан Олена Олександрівна, ОСОБА_6 , Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Звягельської міської ради Житомирської області Гопанчук Наталія Олександрівна про визнання договорів дарування, купівлі-продажу земельних ділянок недійсними,

встановив :

У серпні 2024 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, у якому просила визнати недійсними:

договори дарування від 28 липня 2023 року земельних ділянок, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , кадастрові номери :02:000:0028 та :04:000:0005, і скасувати записи про право власності ОСОБА_3 ;

договори купівлі-продажу від 27 грудня 2023 року земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:0028 та :04:000:0005, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , і скасувати записи про право власності за ОСОБА_4 ..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.08.2008, між ОСОБА_7 , по довіреності від якого діяв ОСОБА_8 , та нею укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства: площею 1,17 га, кадастровий номер :02:000:0028, та площею 1,51 га, кадастровий номер :04:000:0005.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25.11.2021 року у справі №285/4998/21 визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на спірні земельні ділянки.

В подальшому постановою Житомирського апеляційного суду від 12.06.2024 року зазначене рішення скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на земельні ділянки відмовлено.

Звернувшись до реєстратора з метою реєстрації відомостей, які встановлені судом, вона дізналася, що земельні ділянки були відчужені ОСОБА_5 28.07.2023 р. на підставі договору дарування своїй сестрі ОСОБА_3 , а в подальшому вже 27.12.2023 р. останньою були відчужені на підстав договору купівлі-продажу ОСОБА_4 ..

Позивачка керуючись ст.ст.203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та посилаючись на те, що оскільки земельні ділянки вибули з її володіння на підставі договорів, які було укладено з метою перешкоджанню виконання рішення суду, просить суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засіданні не з`явились, заяв чи клопотань щодо розгляду справи до суду не направляли. Про місце і час розгляду справи повідомленні у визначеному законом порядку.

Вислухавши усні пояснення, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25.11.2021 року у справі №285/4998/21 визнано за відповідачкою ОСОБА_5 право власності на спадкове майно у вигляді земельних ділянок: площею 1,1715га, кадастровий номер :02:000:0028 та 1,5056га, кадастровий номер :04:000:0005, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах території Кам`яномайданської сільської ради Новоград-Волинського (Звягельського) району Житомирської області. 13.01.2022 на підставі зазначеного рішення суду за відповідачкою ОСОБА_5 зареєстровано право власності на зазначені земельні ділянки, про що було внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Постановою Житомирського апеляційного суду від 12.06.2024 року зазначене рішення скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на земельні ділянки відмовлено. (а.с.13-16)

Також встановлено, що 28 липня 2023 року відповідачка ОСОБА_5 подарувала спірні земельні ділянки відповідачці ОСОБА_3 , яка в подальшому 27 грудня 2023 р. відчужила їх на підставі договорів купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_4 (а.с.133-142)

Як вбачається зі змісту судових рішень, які набрали законної сили, 04.08.2008 між ОСОБА_7 , по довіреності від якого діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_1 укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства: площею 1,17 га, кадастровий номер :02:000:0028, та площею 1,51 га, кадастровий номер :04:000:0005. На ім`я ОСОБА_1 01.10.2008 видано два державні акти про право власності на земельні ділянки: площею 1,1715га, кадастровий номер :02:000:0028, оформлений на бланку серії ЯД №557514; площею 1,5056га, кадастровий номер :04:000:0005, оформлений на бланку серії ЯД №557515. Підставою для видачу актів вказано «договір міни».

Отже, з встановлених судом обставин вбачається, що земельні ділянки вибули з володіння позивачки ОСОБА_1 на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасовано.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Звертаючись з даним позовом, позивачка обрала спосіб захисту, як визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації права власності за відповідачами. Разом з тим, виходячи з вищенаведених висновків ВС, в даній справі позивачкою обрано неефективний спосіб захисту, якій не призведе до відновлення її порушених прав на земельні ділянки.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Суд зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту позивачки буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивачка була позбавлена права володіння земельними ділянками.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд не вбачає необхідності надавати оцінку добросовісності набуття земельних ділянок відповідачем ОСОБА_9 ..

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , треті особи: приватні нотаріуси Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Качан Олена Олександрівна, ОСОБА_6 , Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Звягельської міської ради Житомирської області Гопанчук Наталія Олександрівна про визнання договорів дарування, купівлі-продажу земельних ділянок недійсними відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 січня 2025 року.

Головуючий