ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/352/25 Справа № 205/8886/23 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів:Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (суддя першої інстанції Терещенко Т.П.),

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року позивачка ОСОБА_2 через свого представника Сафіну Олену Талгатівну звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила виділити відповідачу легковий автомобіль марки AUDI, модель Q5, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , білого кольору, 2014 року випуску, об`єм двигуна 1 984 см3, вартістю 814 700 грн., припинивши право спільної сумісної власності на це майно та визнавши за ним право власності на цей автомобіль; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 407 350 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 8 147 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, як компенсації частки у праві спільної сумісної власності подружжя, у розмірі 407 350 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 4 073,50 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7 500 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без дослідження наявних доказів у матеріалах справи, та без встановлення усіх обставин справи.

Скарга мотивована тим, що так як, угода з продажу автомобілю проходила у родинному колі де покупцем виступав рідний син відповідача від першого шлюбу, то отримані від продажу авто 10 000,00 доларів США Відповідач передав дружині у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

02 вересня 2023 року ОСОБА_4 повторно продав спірний автомобіль ОСОБА_6 , що також підтверджується Договором купівлі продажу № 1242/2023/4031141. Вартість автомобіля при повторному продажі склала також 521 000,00 грн.

Також наголошує на тому, що своїм підписом позивач підтвердила, що їй відомі та зрозумілі наслідки дії цієї довіреності Всі правочини, що вчинялись відповідачем як довіреною особою позивача у межах наданих нею довіреністю повноважень - вважаються такими, що вчинялись позивачем від її імені та в її інтересах.

Наголошує на тому, що під час укладання першого договору купівлі-продажу №1242/2023/3589470 від 05.01.2023 року не можна вважати, що ОСОБА_1 діяв від свого імені та у своїх інтересах як Продавець, оскільки право власності на авто за ним зареєстровано не було, він був лише довіреною особою Продавця, що діяв у межах наданих йому повноважень.

ОСОБА_3 просила рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Також просила стягнути з позивачки на користь відповідача понесені судові витрати у розмірі 12220,50 грн.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання наголошує на тому, що позивачка не знала і не могла знати про продаж транспортного засобу у зв`язку із тим, що це питання не обговорювалось між сторонами.

ОСОБА_2 не надавала окремої письмової заяви-згоди на відчуження автомобіля під час укладення договору купівлі-продажу між відповідачем та ОСОБА_4 , оскільки в день укладення договору купівлі-продажу автомобіля Позивач взагалі не перебувала у м. Дніпрі і їй не було відомо про факт продажу автомобіля 05 січня 2023 року.

Наявність договору купівлі-продажу № 1242/20232/3589470 від 05.01.2023, укладеного між Продавцем ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_1 та Покупцем ОСОБА_4 ніяким чином не підтверджує спільне рішення подружжя про продаж транспортного засобу AUDI Q5, номер шасі НОМЕР_3 , 2014 року випуску, білого кольору, д.р.н. НОМЕР_2 .

ОСОБА_7 просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_8 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

ОСОБА_7 у судовому засіданні свої заперечення на апеляційну скаргу підтримала та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_4 , виданим Ленінським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №214 (т. 1 а. с. 69).

Матеріалами справи підтверджено, що транспортний засіб «AUDI Q5», номер шасі НОМЕР_1 , 2014 року випуску, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , було зареєстровано 22 січня 2020 року за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , яке видано 22 січня 2020 року ТСЦ 1242(т.1 а.с.67).

03 січня 2023 року ОСОБА_2 було надано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Н.В. та зареєстровану в реєстрі за №1, якою вона уповноважила ОСОБА_1 розпоряджатися (продати, обміняти, заставити, здати в оренду, позичку в забезпечення її власних зобов`язань, а також при здійсненні повноважень за цією довіреністю користуватись) належним їй на праві свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , виданого 22 січня 2020 року ТСЦ 1242, автомобіля «AUDI Q5», 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , зареєстрований 22 січня 2020 року ТСЦ 1242, дата першої реєстрації 01 березня 2019 року, державний номерний знак НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 184-185).

Також судом встановлено, що 05 січня 2023 року між продавцем - ОСОБА_2 в особі ОСОБА_1 , який діяв на підставі доручення продавця, та покупцем - ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/3589470, а саме: автомобіля марки/моделі «AUDI Q5», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 521 000 грн. (т. 1 а. с. 222).

Крім того, 02 вересня 2023 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/4031141, а саме: автомобіля марки/моделі «AUDI Q5», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 521 000 грн. (т. 1 а. с. 99).

Стягуючи з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості частини автомобіля, як компенсації частки у праві спільної сумісної власності подружжя, у розмірі 407350,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач самостійно, без згоди позивача, здійснив продаж автомобіля марки/моделі «AUDI Q5», 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який був спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/3589470 від 05 січня 2023 року.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Встановлено, що транспортний засіб «AUDI Q5», номер шасі НОМЕР_1 , 2014 року випуску, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , було придбано під час перебування сторін в шлюбі, проти того, що він є об`єктом спільної сумісної власності не заперечується учасникам справи.

Вищезазначене рухоме майно є неподільної річчю та оскільки транспортний засіб вибув із права власності поза волею позивачці та не належить жодному із подружжя, а третім особам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановивши підстави визначення частки компенсації власника - позивачці по справі.

Матеріалами справи встановлено, що згідно інформаційно консультативній довідці від 17.08.2023 року ймовірна ринкова вартість об`єкта дослідження «AUDI Q5», номер шасі НОМЕР_1 , 2014 року становить 874 700,00 грн. (т.1 а.с.9-11), вказана сума належними доказами відповідачем не спростована,

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/ 16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. (Постанова ВС від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, стягнувши з відповідача на користь позивачки частки автомобіля, оскільки як встановлено матеріалами справи, даний автомобіль було придбано у період шлюбу, доказів того, що позивачка надавала свою згоду на відчуження даного транспортного засобу відповідачем ані до суду першої ані до апеляційної надано не було, також не було надано доказів передання позивачці 10000 доларів тому доводи скарги є безпідставними та зводяться до не згоди з рішенням по суті.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 320/4274/16-ц (провадження № 61-25696св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України та вказано, що «у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України»

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, слідує, що «у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження №61-38303св18)».

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що ОСОБА_2 , уповноважила ОСОБА_1 на здійснення будь-яких правочинів є безпідставними, оскільки у даному випадку, волевиявлення позивачки у продажу спірного авто спростовується матеріалами справи та подання самого позову.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 20 січня 2025 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи