УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року

м. Київ

справа № 755/3017/23

провадження № 61-17379ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у загальному розмірі 8 549 284,07 грн.

Дніпровський районний суд міста Києва заочним рішенням від 17 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року позовні вимоги задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основний борг в розмірі 3 418 039,90 грн, пеню в розмірі 4 869 775,75 грн, 3 % річних в розмірі 20 012,78 грн, відсотки за користування коштами в розмірі 133 953,46 грн та судовий збір у розмірі 13 420 грн.

У грудні 2024 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду, сформульовані у постановах від 07 грудня 2021 року у справі № 756/10191/20, від 14 вересня 2022 року у справі № 200/21749/17, від 20 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 року, від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, а також в ухвалі Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13. На думку заявника суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку в частині стягнення пені з огляду на пропуск позивачем позовної давності, відсутності відповідної заяви з обґрунтуванням поважності причин пропуску позовної давності. Заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо продовження спеціальної позовної давності лише в зв`язку з запровадженням воєнного стану на території України.

Отже, судові рішення заявник оскаржує в частині стягнення пені на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу, оскаржувані судові рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 23 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М. О. та зареєстрований в реєстрі за № 841.

За змістом договору ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти на суму 3 418 039,90 грн, що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України було еквівалентно 125 180 дол. США.

За змістом пунктів 3, 4 договору позики, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2 % (два відсотка) від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня. Якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з чинним законодавством може бути звернено стягнення, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося.

У пункті 2 договору позики сторони погодили останнім днем строку повернення останнього платежу 23 грудня 2021 року.

23 червня 2021 року в забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М. О. та зареєстрований в реєстрі за № 846, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .

Станом на 16 лютого 2023 року ОСОБА_1 позичені гроші не повернув.

ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_1 із досудовою вимогою та відповіді не отримала, відповідач грошові кошти без будь-яких правових на те підстав не повернув.

Отже, спірні правовідносини склалися стосовно неналежного виконання зобов`язання за договором позики стороною боржника та застосування в зв`язку з цим правових наслідків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За результатами розгляду позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, пеню, 3 % річних та відсотки за користування коштами

Судові рішення оскаржуються заявником в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, оскільки відповідач не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для застосування позовної давності, а отже зміст касаційної скарги на предмет обґрунтованості підстав касаційного оскарження колегія суддів аналізує лише в цій частині позовних вимог.

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.

Заявник заперечує проти законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, оскільки переконаний, що суди протиправно не врахували, що позивач пропустила строк спеціальної позовної давності для стягнення пені за договором.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (подібний правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15).

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили факт порушення прав позивача, відповідач в касаційній скарзі не зазначає доводів стосовно законності та обґрунтованості судових рішень щодо факту порушення права позивача, натомість не погоджується з судовими рішеннями виключно в частині розгляду вимоги про застосування позовної давності щодо вимоги про стягнення пені.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких умов колегія суддів керується неспростованими заявником висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності порушення права позивача та надає оцінку доводам касаційної скарги на предмет наявності чи відсутності підстав для застосування позовної давності.

Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що сторони погодили останній день строку дії договору позики 23 грудня 2021 року. Отже, останній день строку позовної давності для пред`явлення позовної вимоги про стягнення неустойки (пені) тривалістю в один рік припав на 23 грудня 2022 року.

Суди зазначили, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який не закінчився станом на час прийняття оскаржуваної постанови.

Отже, законодавець з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачив продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

За таких умов суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для застосування позовної давності, яка закінчилася після запровадження воєнного стану, а отже продовжувалася відповідно до встановлених у пункті 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України критеріїв на строк дії воєнного стану.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, сформульованими у постановах від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22, від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23 тощо. Такі обставини свідчать про незмінність та усталеність правового підходу Верховного Суду щодо підстав застосування позовної давності, яка не закінчилася станом на час запровадження воєнного стану на території України.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами першої та апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, сформульованих у постановах від 07 грудня 2021 року у справі № 756/10191/20, від 14 вересня 2022 року у справі № 200/21749/17, від 20 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 року, від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, а також в ухвалі Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13 не заслуговують з огляду на такі обставини.

У постанові від 07 грудня 2021 року у справі № 756/10191/20 Верховний Суд сформулював правовий висновок щодо підстав для поновлення процесуального строку з урахуванням запроваджених на території України карантинних заходів, однак, суд не брав до уваги умови законодавчого врегулювання після запровадження воєнного стану на території України, а отже зазначений правовий висновок не є релевантним.

У справі у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 200/21749/17 Верховний Суд сформулював правовий висновок щодо підстав для поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення, який є відмінним від позовної давності, оскільки лежить в площині реалізації права особою на оскарження судового рішення, прийнятого за результатами розгляду вже пред`явлених позовних вимог, а отже не є тотожним строку на звернення до суду з позовом за захистом порушеного права.

У постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 Верховний Суд аналізував підстави дотримання позивачем строку на звернення до суду з приводу звільнення з публічної служби, в зв`язку з чим до спірних відносин застосовувався місячний строк звернення до адміністративного суду. Зазначений процесуальний строк є відмінним від позовної давності за типом, тривалістю, юрисдикцією та особливостями застосування.

За аналогічних підстав нерелевантним є правовий висновок у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, в якій Верховний Суд аналізував підстави для застосування шестимісячного строку на звернення з позовом до суду щодо оспорювання в адміністративному порядку індивідуально-правових актів, який також відрізняється від позовної давності за типом, тривалістю, юрисдикцією та особливостями застосування.

Не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій і посилання на ухвалу Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13, оскільки суд аналізував у зазначеному судовому рішенні підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, визначеного статтею 390 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги, оскільки зазначена відповідачем підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки застосування норми права не суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров