Дата документу 22.01.2025 Справа № 337/702/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/702/24
Провадження №22-ц/807/92/25
Головуючий в 1-й інстанції Мальований В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2024 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за заявою ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача,-

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2024 року до Хортицького районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна, про визнання недійсним договору позики та іпотечного договору. В своїй позовній заяві позивач просив суд визнати недійсним договір позики від 11.03.2020 р., сторонами, якого зазначені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з однієї сторони та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнати недійсним Іпотечний договір від 11.03.2020 р., сторонами , якого зазначені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з однієї сторони та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М., та зареєстровано в реєстрі за номером 1105.

09.09.2024 року ухвалою суду позов ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв`язку повторною неявкою позивача в судове засідання.

13.09.2024 року від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 надійшла заява про компенсацію судових витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача. В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що до необґрунтованих дій позивача відноситься його неявка в судові засідання, у зв`язку з чим судові засідання відкладалися, розгляд справи затягувався. Також неявка в судові засідання представників позивача, наслідком чого стало залишення позову без розгляду. Крім того, відповідач зазначає, що подання позову позивачем є завідомо необґрунтованим, поданий за відсутності порушеного права та відсутності підстав, а отже останній діяв недобросовісно, зловживаючи своїми правами.

Заявник просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 58 269,00 грн. (згідно Акту опису виконаних робіт №2 від 04.03.2024 року та Акту опису виконаних робіт від 10.09.2024 року).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2024 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення вимог заяви у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що систематична неявка в судове засідання позивача та якого представника вказує, що сторона позивача протидіяла швидкому вирішенню справи, що прямо вказує на необґрунтованість дій позивача. Позов у даній справі було подано з метою зупинення розгляду іншої справи і затягування судового процесу. Позовні вимоги є явно безпідставними, що доводять докази надані відповідачем у справі, це додатково вказує на необґрунтованість дій позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору позики від 11.03.2020 р., сторонами, якого зазначені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та Іпотечного договору від 11.03.2020 р., сторонами, якого зазначені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М., та зареєстровано в реєстрі за номером 1105.

Позивач ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про народження є сином ОСОБА_4 , у встановленому законом порядку прийняв спадщину після її смерті, тобто є спадкоємцем першої черги і мав законні очікування отримати після її смерті у спадщину належне їй рухоме та нерухоме майно.

Як слідує із позовної заяви позивачем заперечується факт укладення його матір`ю договору позики та іпотечного договору, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , і дійсність цих договорів ним ставиться під сумнів. Тому з наведених у позові підстав, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Відмовляючи у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що звернення ОСОБА_2 до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, а тому не можуть вважатися необґрунтованими. Причини з яких, позивач ОСОБА_2 та представник позивача адвокат Працевитий Г.О. не з`являлись в судові засідання суду невідомі. Ухвала суду від 29 травня 2024 року, якою зобов`язано позивача ОСОБА_2 забезпечити судові витрати відповідача ОСОБА_1 та внести на депозитний рахунок Хортицького районного суду м. Запоріжжя протягом двадцяти днів з дня прийняття даної ухвали, суму судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які поніс та очікує понести ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи 337/704/24 в розмірі 45 000 грн., позивачем не була отримана, конверт повернувся на адресу суду 19 червня 2024 року з відміткою «За закінченням терміну зберігання». З огляду на неявку в судові засідання позивача та його представника, суд не мав можливості з`ясувати , чи ознайомлений позивач ОСОБА_2 з ухвалою про зобов`язання його забезпечити судові витрати відповідача, і відповідно встановити, чи мало місце таке невиконання з причин свідомої поведінки позивача, чи з поважних причин або ж причин непереборної сили. Без з`ясування цих обставин не можна стверджувати про необґрунтовану поведінку позивача. Судом не встановлено дій позивача при зверненні до суду та під час розгляду справи по суті, які є умисними, недобросовісними, які можна розцінювати, як зловживання процесуальним правами.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України в випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Положення статей 137, 141 ЦПК України регламентують загальні правила розподілу судових витрат (на правову допомогу в тому числі) та є універсальними в правовідносинах при розподілі витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи.

Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.

У частинах п`ятій-шостій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Положення частин п`ятої-шостої статті 142 ЦПК України ідентичні нормам частин п`ятої-шостої статті 130 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України.

Верховний Суд у постанові від 04 травня 2023 року в справі № 910/5911/22 зазначив, що в разі, зокрема, залишення позову без розгляду, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною (пункт 8.11.); при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин (пункт 8.12.).

Також Верховний Суд у пункті 6.5 постанови від 06 березня 2024 року в справі № 905/1840/21 сформулював висновок, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов; чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише в випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, також постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року в справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року в справі № 924/341/22).

У постановах від 14 травня 2024 року в справі № 916/3278/21, від 25 квітня 2024 року в справі № 903/1079/23 Верховний Суд вказав, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. Поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача».

Верховний Суд зазначив, що «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка / які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору - позов.

Відповідно до частини п`ятої статті 223 ЦПК України в разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Суд першої інстанції залишив позов без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, відповідно до якої суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_2 , як і його представники адвокати Працевитий Г.О. та Димитрашко Д.В., повторно не з`явилися в судове засідання без поважних причин, що підлягає кваліфікації як «необґрунтовані дії позивача», і вказані дії були підставою для закінчення судового розгляду постановленням ухвали про залишення позову без розгляду.

Такі обставини встановлені ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року, яка на підставі пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України в апеляційному порядку не оскаржена й не скасована, тому з урахуванням частини першої статті 258 та частини першої статті 18 ЦПК України є обов`язковою, адже набрала законної сили.

Ухвала Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року позивачем не оскаржувалася, що свідчить про його згоду з таким висновком суду першої інстанції.

Провадження у цій справі відкрито 26 лютого 2024 року та до залишення 09 вересня 2024 року позову без розгляду відповідач добросовісно реагував на відкриття в справі провадження вчиненням відповідних процесуальних дій, зокрема поданням відзиву, клопотання про забезпечення судових витрат, клопотання про витребування доказів, тощо, у зв`язку із чим, останнім понесено судові витрати на правничу допомогу.

Залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованості дій позивача є підставою для відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.

Відповідачем заявлено про необхідність відшкодування витрат на правничу допомогу, які понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 548269,00 грн. Крім того, заявлено про необхідність відшкодування витрат на правничу допомогу, які понесені у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 21196,00 грн.

Не підтвердження обставин надання правничої допомоги та її розміру надано Договір про надання правової допомоги від 30.04.2024 року укладений між адвокатом Шевченко А.С. та ОСОБА_1 ; ордер на надання правничої допомоги серія ВЕ №1118488; Договір про надання правової допомоги від 08.02.2024 року укладений між адвокатом Старюк В.А. та ОСОБА_1 ; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Старюк В.А.; акт опис №1 від 10.09.2024 року виконання робіт на загальну суму 22710,00 грн.; акт опис №2 від 04.03.2024 року виконання робіт на загальну суму 35579,00 грн.; акт опис №1 від 07.11.20224 року виконання робіт на загальну суму 21196,00 грн.

Враховуючи надані відповідачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо розміру таких витрат колегія суддів зазначає наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Так, для надання відповідачу правової допомоги було залучено два адвокати, що є правом позивача, між тим збільшило витрати на правничу допомогу пов`язану із ознайомленням з матеріалами справи та консультаціями, формуванням позиції у справі; клопотання про забезпечення та компенсацію судових витрат, доводи апеляційної скарги є аналогічними за змістом; підготовка та складання таких процесуальних документів, як відзив, заява про забезпечення судових витрат, апеляційна скарга включає в себе опрацювання законодавчої бази та судової практики і не є окремими послугами.

Враховуючи викладене, витрати на правничу допомогу, які заявлені відповідачем до стягнення є завищеними, не в повній мірі відповідають обставинам та складності справи, а тому керуючись принципами справедливості та верховенства права мають бути відшкодовані частково, а саме у розмірі 5000,00 грн за послуги правничої допомоги надані в суді першої інстанції та 2000,00 грн за послуги надані в суді апеляційної інстанції, а всього у розмірі 7000,00 грн.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення вимог заяви про компенсацію судових витрат.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2024 року по цій скасувати. Прийняти нову постанову наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи здійснених внаслідок необґрунтованих дій позивача задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНКОПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 січня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Е. А. Онищенко

Д. А. Трофимова