Справа № 452/3919/24 Головуючий у 1 інстанції: Бікезіна О. В.
Провадження № 22-ц/811/3449/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 жовтня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою, подавширазом з позовною заявою заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви покликається на те, що 25 січня 2024 року та 26 січня 2024 року між ним та ОСОБА_2 укладено договори позики, за умовами яких він позичив відповідачу кошти в загальному розмірі 21020 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути через місяць після вимоги про їх повернення. 22 липня 2024 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, а 20 серпня 2024 року надіслав йому лист, який він отримав 21 серпня 2024 року, з вимогою про повернення боргу, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, кошти не повернув. Йому відомо про те, що ОСОБА_2 заборгував кошти не тільки йому, але й іншим особам, тому існує ризик, що він намагатиметься ухилитися від виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, зокрема, і шляхом відчуження належного йому на праві власності будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 409 кв.м. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З наведених підстав просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

-домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 409 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта - 242), що належить ОСОБА_2 ;

-грошові кошти, які знаходяться на рахунках в усіх банках (фінансових установах), в інших кредитно-фінансових установах України в межах розміру суми боргу 21020 доларів США.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала судує незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що накладення обтяження на належний на праві власності ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 409 кв.м., на підставі договору іпотеки № 1643 від 25 травня 2006 року, укладеного між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрела», не може бути підставою для відмови у забезпеченні позову, оскільки накладення арешту на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом України «Про іпотеку», тому права іпотекодержателя не порушуються. Крім того, якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості у розмірі 21020 доларів США, а в заяві про забезпечення позову наведені обґрунтовані припущення про те, що відчуження відповідачем належного йому майна унеможливить виконання в майбутньому можливого рішення суду про задоволення позовних вимог за рахунок майна відповідача. Вважає, що на накладення арешту на нерухоме майно та грошові кошти відповідача відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності та забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав доказів наявності у відповідача відкритих рахунків у банках чи інших фінансово-кредитних установах, а накладення арешту на житловий будинок порушує майновий інтерес іпотеко держателя, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договором іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Забезпечення позову заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень п.п. 1, 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого п. 4 ст. 151 ЦПК, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, вжиття заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З позовної заяви вбачається, що змістом позовних вимог є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 21020 доларів США.

Зі змісту розписки від 25 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав позику в розмірі 8900 доларів США, яку зобов`язався повернути за місяць після зголошення про їх повернення.

В матеріалах справи наявна ще одна розписка від 25 січня 2024 року, підписана ОСОБА_3 , в якій він зазначив, що отримав позику в розмірі 9000 доларів США, зобов`язавшись повернути їх за місяць після зголошення про їх повернення.

Крім того, зміст розписки від 26 січня 2024 року свідчить про те, що ОСОБА_2 отримав позику в розмірі 5520 доларів США, яку зобов`язався повернути за місяць після зголошення про їх повернення.

21 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2 з претензією про повернення боргу, в якій просив повернути борг в повному обсязі в розмірі 21020 доларів США протягом семи днів.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, належне ОСОБА_2 на праві власності та на грошові кошти в межах суми боргу в розмірі 21020 доларів США, заявник покликається на те, що відповідач порушує його права, оскільки не вчиняє жодних дій щодо повернення позичених грошових коштів, однак може вільно розпоряджатися належним йому майном та грошовими коштами, у зв`язку з чим існує реальний ризик вчинення ним дій, спрямованих на відчуження цього нерухомого майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 518-6 від 28 вересня 2024 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 409 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що вищезазначений будинок є предметом іпотеки відповідно до умов договору іпотеки № 1643 від 25 травня 2006 року, на підставі якого за реєстраційним номером 3254376 зареєстровано обтяження у виді заборони на відчуження цього об`єкта нерухомого майна, а іпотекодержателем майна є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла».

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року в справі № 903/825/18 вказано, що метою забезпечувального зобов`язання, такого як застава (іпотека), є набуття кредитором (заставодержателем) переважного перед іншими кредиторами боржника (заставодавця) права задоволення своїх вимог за рахунок переданого в забезпечення зобов`язання майна боржника (предмета застави (іпотеки), що прямо випливає зі змісту статті 1 Закону України «Про заставу», статей 1, 3 Закону України «Про іпотеку». Особливістю таких правовідносин є те, що заставодавець хоча і залишається власником переданого в заставу майна, проте на період забезпечення позбавлений правомочності розпорядження цим майном, а заставодержатель у свою чергу, у випадку порушення боржником забезпеченого зобов`язання, має право у будь-який момент переважно перед іншими кредиторами такого боржника задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на заставлене майно. У зв`язку з чим заставодержатель має власний пріоритетний майновий інтерес до отриманого в заставу майна боржника, який може бути реалізований ним у будь-який момент у разі порушення забезпеченого зобов`язання. За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, оскільки не зважаючи на те, що скаржник формально не є учасником спірних правовідносин, які випливають з договору позики, проте винесена з метою забезпечення цього позову ухвала суду про накладення арешту на заставлене майно боржника очевидно та безпосередньо впливає на майновий інтерес заставодержателя цього майна, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договорами застави та іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку.

Отже, забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно, передане відповідачем в іпотеку, а саме, житловий будинок загальною площею 409 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , безпосередньо впливає на майновий інтерес іпотекодержателя, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договором іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку, а відтак фактично порушує права осіб, які не є учасниками справи.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року в справі № 361/3446/21 та від 31 травня 2023 року у справі № 2-4758/10.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у виді накладення арешту на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 409 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта - 242), що належить ОСОБА_2 .

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник, крім накладення арешту на належний відповідачу житловий будинок, просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача.

Відмовляючи у задоволенні вищезазначених вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надав доказів на підтвердження наявності у відповідача відкритих рахунків у банках та інших фінансово-кредитних установах.

Тобто, суд поклав на заявника обов`язок вказати конкретні відкриті банківські рахунки боржника.

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат; суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28 вересня 2023 року в справі № б/н (провадження № 61-11439ав23) та від 14 грудня 2023 року у справі № б/н (провадження № 61-14128ав23).

-А відтак, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , що знаходяться на рахунках в усіх банках (фінансових установах), в інших кредитно-фінансових установах України в межах розміру суми боргу 21020 доларів США, є помилковими та прийнятті з неправильним застосуванням частини першої статті 150 ЦПК України.

Враховуючи те, що між сторонами існує майновий спір щодо стягнення коштів, сума, яких є значною, а відповідач має реальну можливість в будь-який момент розпорядитися належними йому грошовими коштами, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах в межах ціни позову в розмірі 21020 доларів США, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та знаходяться на рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах в межах ціни позову в розмірі 21020 доларів США.

В задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Копію постанови направити до виконання в Самбірскьий відділ державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Боржник: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Стягувач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 14.01.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк