Номер провадження 2/754/160/25
Справа №754/1957/24
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2025 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судового засідання Нагорної М.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника 3-особи: Євглевської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація, в особі представника Посольства держави Російська Федерація в Німеччині, 3-особа на стороні позивача: Держава Україна, в особі представника Міністерства юстиції України, про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російської Федерації частини території України, порушення прав на мир,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Держави Україна, в особі Міністерства юстиції України, Держави Російська Федерація, в особі Посольства держави Російська Федерація в Німеччині про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російської Федерації частини території України, порушення прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності, внаслідок неналежного виконання своїх позитивних обов`язків. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що Україна є суверенною та незалежною державою. Територіальний імунітет України гарантується міжнародним правом. Україна обрала цей шлях у 1991 році, що підтверджено Всенародним референдумом 01 грудня 1991 року. Це наш вільний та свідомий вибір. В продовження миролюбивої політики держави Україна 05 грудня 1994 року держава Україна та Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підписали «Меморандум» про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї» в першому пункті Преамбули було записано: «Україна, Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки, вітаючи приєднання України* до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї ( 995 098 ) як держави, що не володіє ядерною зброєю», тобто заздалегідь було підтверджено мироблюбність України. Загальновідомим є той факт, що з 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VIII, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. З 24 лютого 2022 року розпочалась та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації на суверенну територію повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Дані дії Російської Федерації та очевидна бездіяльність держави Україна, яка допустила до військового конфлікту з Російською Федерацією, привели до порушення прав позивачки, у тому числі і її право на мир, яке закріплене Декларацією про виховання народів у дусі миру 1978 року. Декларацією про право народів на мир 1984 року, закріплено суверенне право народів на мир. Зокрема у Декларації 1984 року вказано, що священним обов`язком кожної держави є забезпечення мирного життя народів. Окрім цього, відповідач порушив похідні права від права на мир, а саме право на безпеку, на суверенітет та цілісність території. Російська Федерація своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, Російська Федерація несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території. Моральна шкода, завдана позивачці порушенням її права на мир, розрахована мною за її внутрішнім переконанням з врахуванням рішень ЄСПЛ та норм міжнародного права без будь-якої методики, оскільки такої не існує як на всій планеті, так і у всіх державах та державних утвореннях планети. У прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України позивачка зазнала душевних страждань і приниження, перенесла неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку та безпеку її близьких і рідних, були порушені мої нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми. Як громадський діяч, військовий волонтер і керівник БЛАГОДІЙНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «МБФ «ВІДРОДЖЕННЯ ДУХОВНОСТІ НАЦІЇ» вона, завдяки постійним повітряним тривогам, мала багато незручностей і запізнень на важливі заходи у її волонтерській діяльності, від чого дуже переймалася і нервувала, бо хлопці на фронті повинні вчасно отримати маскувальні сітки, окопні свічки, теплі речі, гуманітарну допомогу тощо. Від постійного стресу, зв`язаного із переживаннями не тільки за себе, але й дітей та онуку, у позивачки від цього піднімався тиск та загострилися хронічні судинні та інші захворювання. Війна накопичує у ній систематичний стрес. У нових інформаційних реаліях засоби масової інформації та лідери громадської думки привели до накопичення психологічного негативу, який явно прискорив природні процеси старіння позивачки, що привело до його передчасності. Споглядання зруйнованих ракетними ударами та безпілотними літальними апаратами будівель приносить додатковий дискомфорт, у тому числі і часткову втрату віри у людяність загарбників. Позивачка включена до Реєстру волонтерів антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. У період з 30.10.2014 року по теперішній час вона та її благодійна організація «Міжнародний благодійний фонд «Відродження духовності нації» активно залучені до волонтерської діяльності по допомозі ЗСУ. Також старша донька втратила сім`ю. А відтак, позивачка була змушена звернутись до суду з даним позовом, відповідно до якого просить стягнути моральну шкоду з держави Російська Федерація у розмірі 10 мільйонів гривень та понесені судові витрати у справі.

Ухвалою судді від 09.10.2023 було відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання.

28.02.2024 через систему «Електронний суд» представником Міністерства юстиції України - Євглевською Л.В. подано клопотання про залишення позовної заяви без руху, у зв`язку з тим, що позивачкою не було сплачено судовий збір за подання такого позову у загальному розмірі 15 140 грн., виходячи з суми заявленого позову 10 000 002 грн..

06.03.2024 на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника Міністерства юстиції України - Євглевської Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що до позовної заяви позивачкою долучено копії паспорта, листа Нацсоцспецслужби від 20 березня 2023 року, листа ГУ ДПС у м. Києві від 16.03.2023 про включення ОСОБА_1 до реєстру волонтерів та листа Командира військової частини НОМЕР_1 від 08 січня 2024 року, проте, вказані докази не доводять заявлених позивачкою позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з Держави Україна. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивачка не надала належних і допустимих доказів про те, що їй завдано моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій Держави Україна в особі Міністерства юстиції України. За таких обставин позивач не довела склад цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності Держави Україна перед нею за завдану шкоду, а її позов у цій частині є необґрунтованим. Крім того, представник вказала, що, як зазначає позивачка у позовній заяві, подібні правовідносини досліджувались під час розгляду справ № 686/5130/22, № 686/8141/23, 686/6519/23 та ін. в яких суд дійшов до висновку про відсутність протиправних дій (бездіяльності) Держави Україна під час військової агресії росії проти України, а тому позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з Держави Україна були залишені судами без задоволення. Таким чином вони вважають, що позовні вимоги про стягнення з Держави Україна грошових коштів у якості відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, та не підлягають задоволенню у зв`язку із їх недоведеністю. Щодо вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди з держави російська федерація зазначає, що відповідно до вимог статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, позитивним обов`язком Держави є забезпечення фактичного виконання судового рішення у спосіб і порядок визначений судовим рішенням, чинним законодавством України та відповідними міжнародними угодами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) випадках - на приватних виконавців. Порядок примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) регламентовано Законом. Відповідно до частини четвертої статті 24 даного Закону виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України. Також під час виконання рішень стосовно іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб, які відповідно проживають (перебувають) чи зареєстровані на території України або мають на території України власне майно, яким володіють самостійно або разом з іншими особами, застосовуються положення Закону (частина перша статті 77 Закону). З огляду на зазначене звертаємо увагу, що примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) може бути забезпечено органами державної виконавчої служби/приватними виконавцями відповідно до вимог чинного законодавства про примусове виконання рішень щодо майна, яке знаходиться на території України. При цьому Законом не передбачено порядок виконання рішень, боржником за якими є іноземна держава. Слід зазначити, що у зв`язку з повномасштабною агресивною війною, яку російська федерація розв`язала і веде проти України та українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства, 03.03.2022 був ухвалений Закон «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів» № 2116- IX, який набрав чинності 07.03.2022 (далі - Закон № 2116-IX), який передбачає можливість примусового вилучення майна без будь-якої компенсації не лише російської федерації, але і її резидентів. Міністерство юстиції України вважає, що держава російська федерація та її уряд, зобов`язані нести, як кримінальну так і цивільно-правову відповідальність за злочинні дії, які вона вчиняла та продовжує вчиняти відносно України та її громадян. Така відповідальність настане після прийняття відповідних рішень компетентними міжнародними інституціями та забезпечить реальну можливість відновити порушені права громадян України у зв`язку із військовою агресією росії проти України. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2024 за клопотанням представника - Євглевської О.В. вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

19.04.2024 на адресу суду від позивачки надійшли заява про усунення недоліків в який просила суд продовжити строк для подачі заяви про усунення недоліків, у зв`язку із перебуванням на лікарняному, на підтвердження чого надала копію лікарняних та виписки з медичної картки № 568 амбулаторно хворого денного стаціонару.

Крім того, просила суд звільнити її від сплати судового збору, оскільки вона є пенсіонеркою та отримує мінімальну пенсію у розмірі 2 520 грн., що підтверджується довідкою про доходи № 5368 3033 7931 1906 та довідкою ПФУ від 20.03.2024.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 24.04.2024 було задоволено подану позивачкою заяву, звільнено її від сплати судового збору та призначено підготовче засідання у справі.

У підготовчому засіданні від 08.08.2024 судом, за клопотанням позивачки було прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація, в особі представника Посольства держави Російська Федерація в Німеччині, 3-особа на стороні позивача: Держава Україна, в особі представника Міністерства юстиції України, про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російської Федерації частини території України, порушення прав на мир та визначено строк на подання відзиву відповідачем та пояснень третьою особою.

22.08.2024 на адресу суду надійшли письмові пояснення 3-особи: Держави Україна, в особі представника Міністерства юстиції України.

Згідно ухвали суду від 11.09.2024 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Позивачка у судовому засідання вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, просила суд про їх задоволення, надаючи пояснення, посилалась на обставини, викладені в уточненій позовній заяві, а також наданих суду письмових поясненнях.

Представник 3-особи - Євглевська О.В. заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, надаючи пояснення, посилалась на відзив на позовну заяву та подані письмові пояснення у справі.

Представник Держави Російська Федерація, в особі представника Посольства держави Російська Федерація в Німеччині у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, а також шляхом розміщення друкованого тексту оголошення на сайті судової влади, про що свідчать матеріали справи.

Представник Держави Російська Федерація, в особі представника Посольства держави Російська Федерація в Німеччині не скористався правом надання відзиву. Будь -яких клопотань на адресу суду від сторони відповідача не надходило.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).

Отже, обов`язок держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1,3 Основного Закону України).

За положеннями ст.1 Закону України "Про оборону України", збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18 січня 2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.

Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України стала окупація частини території України.

За положеннями ч.6 ст.5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: "Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається", Верховний Суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України".

Крім того, у своїй постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та представника 3-особи: Держави Україна, в особі представника Міністерства юстиції України - Євглевську О.В., дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є громадянкою України, уродженка села Семиполки Броварського району Київської області та зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями зазначеними у копії паспорту громадянина України.

Позивачка постійно проживає на території України.

Відповідно до листа Національної соціальної сервісної служби України (Нацсоцслужба) від 20 березня 2023 року, листа ГУ ДПС у м. Києві від 16.03.2023, позивачку ОСОБА_1 включено до реєстру волонтерів АТО та/або здійснення заходів із забезпечення НБО з 16.06.2023 р.(а.с.6, 7).

Відповідно до листа Командира військової частини НОМЕР_1 від 08 січня 2024 року, вони звертались до БО МБФ "Відродження духовності нації" в особі президента Н.Шевченко з приводу надання безповоротної благодійної допомоги (а.с.8).

Згідно із інформації викладеної в уточненій позовній заяві, позивачка внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території України, починаючи з 2014 року, зазнає постійного стресу, пов`язаного із переживаннями не тільки за себе, але й за своїх дітей та онуку.

Відповідно до поданих через канцелярію суду пояснень від 11.09.2024 року додала ряд медичної документації:

-Довідка №1582 видана КНП «КМКЛ ШМД» Шевченко Н.Ю. 01.03.2024, з якої вбачається, що вона перебувала у приймальному відділенні з 16:50 по 17:30 год. 01.03.2024 р.

-Довідка №3357 видана КНП «КМКЛ ШМД» Шевченко Н.Ю. 07.05.2024, з якої вбачається, що вона перебувала у приміщенні КНП «КМКЛ ШМД» 07.05.2024 з 00:00 по 00:30 год. 07.05.2024 р.

-Виписка результату обстеження видана КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва від 15.03.2024, відповідно до якої ОСОБА_1 встановлено діагноз: Основний М79.20 Невралгія та неврит, не уточнені, множинні локалізації. Коментар: посттравматична грудної клітки.

-Виписка результату повторного огляду невропатолога видана КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва від 19.03.2024, відповідно до якої ОСОБА_1 встановлено діагноз: Основний М79.20 Невралгія та неврит, не уточнені, множинні локалізації. Коментар: посттравматична грудної клітки.

-Електронні лікарняні від 15.03.2024 року, від 19.03.2024 року, від 01.04.2024 року, від 05.04.2024 року.

-Копії квитанцій на ліки.

На думку позивачки розлади здоров`я були викликані постійним стресом, від якого у неї підіймається тиск та загострилися хронічні судинні та інші захворювання. Позивачка тричі травмувалась, у зв`язку із судинною недостатністю і перебувала на лікуванні. Терористичні дії відповідача накопичують у ній систематичний стрес. Старша донька позивачки втратила сім`ю. Окрім того, споглядання зруйнованих ракетними ударами та безпілотними літальними апаратами будівель приносить додатковий дискомфорт, у тому числі і часткову втрату віри у людяність загарбників.

Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно зі ст. 15 Конвенції зазначено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19.

Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12 та 81 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для відшкодування моральної шкоди, а саме по собі твердження позивачки про те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території України, починаючи з лютого 2014 року, вона зазнала душевних страждань і приниження, перенесла неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку та безпеку її близьких і рідних, були порушені її нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми не є належними та допустими доказами спричинення позивачці моральної шкоди.

В матеріалах справи відсутні та в ході розгляду справи позивачкою суду не було надано відповідних висновків експертів з приводу причинного зв`язку між станом її здоров`я та спричиненою їй з боку відповідача моральною шкодою.

Доводи позивачки про те, що внаслідок збройної агресії російської федерації, їй було завдано моральну шкоду є безпідставними, оскільки попри загально відомий факт збройної агресії російської федерації, не звільняє позивачку від доведення наявності шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Надана позивачкою медична документація, свідчить про погіршення стану її здоров`я на час розгляду справи судом, тобто після її звернення з вказаним позовом та вказує на посттравматичну грудної клітки.

При цьому в матеріалах справи відсутні та позивачкою в ході розгляду справи судом не було надано належних доказів, щодо загострення хронічних судинних та інших захворювань наявних упозивачки до її звернення до суду, а тому суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 12, 13, 23,77,79-80, 81, 89, 141, 263, 264 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 22, 23, 1167, 1192 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація, в особі представника Посольства держави Російська Федерація в Німеччині, 3-особа на стороні позивача: Держава Україна, в особі представника Міністерства юстиції України, про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російської Федерації частини території України, порушення прав на мир - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивачки: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Дані відповідача: Держава Російська Федерація, в особі Посольства держави Російська Федераця в Німеччині, місцезнаходження: 10117, Berlin.ю Under den Linden 64-65;

Дані третьої особи: Держава Україна, в особі представника Міністерства юстиції України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13;

Повний текст рішення суду виготовлено 24.01.2025.

Суддя: Т.А.Зотько