КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/1699/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна, Дванадцята державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, у якому просила суд: визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган Мариною Анатоліївною, складений від імені ОСОБА_4 , на користь відповідачки - ОСОБА_3 . Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого вона дізналася про існування заповіту, яким покійний батько ще в 2012 році заповів все своє майно лише відповідачу, а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що протягом всього часу вона була у хороших відносинах з покійним батьком, постійно піклувалася про нього, регулярно відвідувала його за останнім місцем проживання, а саме: АДРЕСА_2 , передавала продукти харчування, ліки та кошти для оплати комунальних послуг і для забезпечення належного існування батька.

Натомість, відповідач - рідна сестра позивача, намагалася постійно чинити перешкоджати позивачу у спілкуванні та догляді за рідним батьком. Також, позивачу неодноразово повідомляли сусіди, що відповідач навмисно не надавала необхідні ліки, передані позивачем для лікування батька. Відтак, відповідач різними шляхами намагалася чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з батьком та піклуванні про його стан здоров`я, зважаючи на похилий вік, психічні розлади та інші захворювання, відповідач мала корисливі мотиви стосовно заволодіння майном батька, без бажання його розподілу з позивачем.

Позивач вважає, що такий заповіт є недійсний з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України, так як він не відповідає нормам чинного законодавства, тому що був підписаний ОСОБА_4 у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Печерського районного суду від 21 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що не погоджується із твердженням суду першої інстанції, що на момент укладення та нотаріального посвідчення оспорюваного заповіту приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А. належним чином впевнилася в обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_4 , оскільки на час складання заповіту останньому виповнилося 86 років. В останні роки у нього розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій. Відтак, у апелянта є обґрунтовані сумніви щодо вільного волевиявлення померлого на укладення заповіту, а також його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними.

Вказує, 09 листопада 2012 року Київським міським психоневрологічним диспансером №2 було видано медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, серії 10 ААГ №080294 щодо ОСОБА_4 . Після отримання вказаної довідки, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. було посвідчено заповіт, складений ОСОБА_4 .

Проте, у випадку наявності сумнівів щодо здатності останнього усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А., мала б звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою, а не направляти таку особу до психоневрологічного диспансеру, у відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відтак, апелянт вважає, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А. неналежним чином виконала свої повноваження щодо посвідчення заповіту.

Окрім того, зазначає, судом першої інстанції було протиправно відхилено клопотання сторони позивача про призначення в рамках цієї справи посмертної судово-психіатричної експертизи від 03 липня 2023 року, оскільки правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керуватися ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Вказує, дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 169-178 т.2 ) , до суду апеляційної інстанції не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи у відсутність осіб, належних чином повідомлених про розгляд справи.

Разом з апеляційною скаргою представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із письмовим клопотанням про зупинення провадження у справі до моменту набрання законної сили рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/1440/24 з позовом ОСОБА_1 до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про скасування медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, шляхом визнання її недійсною.

Клопотання про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

З огляду на зазначені вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в іншій конкретній справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи.

Об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Таким чином, у клопотанні про зупинення провадження у справі заявник повинен надати чітке обґрунтування, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.

Наведене узгоджується із правовим висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі №800/330/17.

Об`єктивної неможливості розгляду справи № 752/11484/19-ц до набрання законної сили рішеннями у справах № 754/1440/24 не встановлено; зібрані у справі № 752/11484/19-ц докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому клопотання про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 09 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган Мариною Анатоліївною в офісі за адресою: АДРЕСА_3 , було посвідчено заповіт за реєстровим номером 1879, в якому заповідачем є ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Рубіжне Луганської області, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , податковий номер НОМЕР_1 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого все його майно, де б воно не знаходилось, у чому б не полягало, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на, що він за законом матиме право, в тому числі належну йому на праві власності 1 / 4 квартири АДРЕСА_1 , він заповідає своїй дочці гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а у разі якщо вона помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від прийняття чи буде усунена від прав на спадкування, вказане майно він заповідає своєму онукові, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З наданого суду заповіту вбачається, що текст заповіту був прочитаний ОСОБА_4 , власноручно ним підписаний та відповідає його волі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Судом першої інстанції також встановлено, що перед посвідченням оспорюваного заповіту приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна встановила, що заповідач ОСОБА_4 повністю дієздатний, що підтверджується медичною довідкою № 45585 від 09.11.2012 року, серія 10 ААГ № 080294, що видана Психоневрологічним диспансером № 2 (філія № 2).

Згідно вказаної довідки вбачається, що за результатами огляду 09.11.2012 року, встановлено, що ОСОБА_4 , 1926 року народження, на обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався.

Після чого, заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган Мариною Анатоліївною, що вказує на дотриманням чинного законодавства, з дотриманням строку його посвідчення, витребування останньою додаткових довідок, за волею заповідача, власноручно підписано ним у присутності нотаріуса та зареєстровано у спадковому реєстрі.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, та не доведено, що оспорюваний заповіт ОСОБА_4 був підписаний у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу та відповідно заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, а отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав визнати даний заповіт недійсним.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги, щодо форми та порядку посвідчення заповіту, встановлені статтями 1247-1253 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до вимог пункту 1.7 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Згідно з пунктом 1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Встановлено, що перед посвідченням оспорюваного заповіту приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна встановила, що заповідач ОСОБА_4 повністю дієздатний.

Зазначені обставини підтверджено медичною довідкою № 45585 від 09.11.2012 року, серія 10 ААГ № 080294, що видана Психоневрологічним диспансером № 2 (філія № 2) (а.с. 142)

Також встановлено, що нотаріус Заган М.А. та підписант ОСОБА_4 підтвердили, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 при складенні оспорюваного заповіту було вільним та без будь-якого примусу.

У тексті заповіту зазначені всі необхідні відомості та містяться вказівки про встановлення нотаріусом особи, який підписав заповіт, а також про перевірку його дієздатності.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заповіт був складений та посвідчений у відповідності до вимог закону, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, та позивачем не доведено, що оспорюваний заповіт був підписаний у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що саме позивач посилаючись на відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на складання оcпорюваного заповіту, мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 , вважаючи заповіт недійсним, посилалася на те, що на момент вчинення заповіту заповідачу ОСОБА_4 виповнилось 86 років та в останні роки у нього розвивався віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Також вказувала, що у батька спостерігався процес психічного розладу, а отже вважала, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, не був спроможний приймати рішення про вчинення заповіту.

Зазначені обґрунтування позивача є голослівними та недоведеними і правильно не бути взяті судом першої інстанції до уваги.

Посилання на відсутність вільного волевиявлення заповідача, перебування його у такому стані, що не давало можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складенні та посвідченні заповіту є безпідставними та бездоказовими.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі N 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі N 6-9цс12; від 28 вересня 2016 року у справі N 6-1531цс16; постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі N 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі N 311/3823/15).

Тобто висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справі не було проведено судово-психіатричну експертизу, а місцевий суд належним чином не з`ясував психічний стан заповідача у момент складання заповіту є необґрунтованими.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на положення ч. 1 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 225 ЦК України та вважала, що підписаний ОСОБА_4 заповіт у стані коли він не розумів наслідків складання та підписання такого документу, вважала, що заповіт не відповідав дійсній волі спадкодавця та вказувала, що у батька спостерігався процес психічного розгляду.

Отже звертаючись з позовною заявою та вказуючи на психічні розлади батька позивачка не заявляла клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи, яка потрібна для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту.

Згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, зокрема, психічний стан особи.

Відповідно висновку експерта позивачем надано не було.

Клопотання при призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до ст. 105 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заявляла. Посилання представника позивачки ОСОБА_1 , адвоката Шаповалова А.М. проте, що суд не правомірно не вирішив заявлене стороною позивача клопотання про призначення у вказаній справі посмертної судово-психіатричної експертизи від 03 липня 2023 року, колегія суддів вважає без підставним, оскільки матеріали справи не містять вказаного клопотання, а самостійно здобувати докази в інтересах однієї із сторін суд неправі згідно до положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України.

Будь-яких інших доказів, які б підтвердили доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними - позивачем не надано.

При цьому, колегія суддів виходить із презумпції психічного здоров`я особи заповідача ОСОБА_4 суть якої полягає у тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.

Відтак посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було призначено експертизу є безпідставним.

Апеляційний суд повною мірою погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою передбачених частиною першою статті 225 ЦК України підстав для визнання недійсним заповіту.

У апеляційній скарзі відхиляється заявлене позивачем клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи з позовом ОСОБА_1 звернулась до суду ще у червні 2019 року, під час розгляду справи представником позивача заявлялось лише клопотання про витребування доказів, яке було задоволено та в подальшому ні представник ні позивач в судові засідання не з`являлись, а лише подавали клопотання про відкладення розгляду справи або клопотання про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, оскільки як вже зазначалось такого клопотання в суді першої інстанції не заявлялось то у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення такого клопотання.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що тлумачення частини 2 статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.

При складанні та посвідченні заповіту основним є переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіт недійним, не відповідає засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача, волевиявлення заповідача на спадкування його майна особою, зазначеною ним у заповіті.

За відсутності безумовного встановлення порушення вимог законодавства при посвідченні заповіту, скасовується вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача, та позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном, а у разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

«Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.»

Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №369/1913/17.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Таким чином, доводи апеляційної скарги з урахуванням наведених в цій постанові апеляційного суду підстав та обґрунтувань, зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів зроблений судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 17 січня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв