провадження № 22-ц/824/3657/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Кузьміним Денисом Леонідовичем на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з моменту подачі даної позовної заяви до закінчення донькою навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років.

Позовні вимоги мотивовані тим, що від шлюбу з відповідачем позивач має повнолітню дочку, яка 14 серпня 2023 року стала студенткою Національного університету біоресурсів і природокористування, денної форми навчання. Навчальна програма розрахована до 30 червня 2027 року. Позивач зазначає, що в процесі отримання донькою освіти виникають постійні витрати, пов`язані з навчанням. Їх спільна повнолітня донька своїх доходів не має, потребує матеріальної допомоги з боку батька до закінчення нею навчання. Крім того, у сторін є ще одна донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка також потребує матеріального забезпечення, а тому позивач змушена звертатись до суду з вказаним позовом.

16 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кузьмін Денис Леонідович подав відзив на позовну заяву та просив позов задовольнити частково, стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки в розмірі 1/12 частини від заробітку (доходу).

Зазначив, що відповідач не заперечує щодо необхідності сплати аліментів на утримання повнолітньої дочки, проте не погоджується із визначеним позивачем розміром таких аліментів. Крім повнолітньої доньки ОСОБА_5 у сторін спору є також неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

06 грудня 2023 року судовим наказом Деснянського районного суду міста Києва у справі №754/17480/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи із 04 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вказані обставини, про які позивач не повідомила суду, очевидно впливають на можливість відповідача сплачувати аліменти на повнолітню дочку. Тобто, з урахуванням вказаного судового наказу та вимог даного позову, відповідач зобов`язаний буде сплачувати 50% свого доходу позивачці на утримання двох дітей, п`ятнадцятирічної ОСОБА_6 та вісімнадцятирічної ОСОБА_3 , що є непосильним для нього.

Також зазначив, що з 27 вересня 2019 року відповідач перебуває в шлюбі з ОСОБА_7 та утримує дитину своєї дружини від іншого чоловіка - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько якого не сплачує на нього аліменти.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка продовжує навчання у розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно починаючи з 04 грудня 2023 року і до досягнення дочкою 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 805,20 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кузьмін Денис Леонідович 25 жовтня 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив змінити рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 з 1/8 частини до 1/12 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно починаючи з 04 грудня 2023 року і до досягнення дочкою 23-х років, за умови, що вона буде продовжувати навчання.

Апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначає, що сімейні стосунки між сторонами припинено із розірванням шлюбу у 2018 році. З того часу відповідач надавав допомогу позивачці в утриманні спільних доньок, на підтвердження чого надав виписку АТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку щодо перерахування коштів на дітей позивачці за період з 2017 по 2021 рік. Оскільки вказана виписка банку прямо не стосується предмету доказування по справі, та подається виключно з метою спростування вказаних в рішенні суду обставини зі слів третьої особи, які не вказані у позові та очевидно суперечать дійсності, просив вважати поважними причини неподання виписки банку в суді першої інстанції та приєднати такий документ до матеріалів справи.

Частина сум, надавались позивачці та безпосередньо дітям готівкою, також відповідач приймав участь у купівлі речей для дітей, а також проводив з ними час.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що у випадку збільшення місячного доходу відповідача одноразово або на постійній основі, що пов`язано із переміщенням військових підрозділів (загальновідома інформація), відповідач не тільки отримуватиме більший дохід на свою сім`ю, проте, і, що головне для даної справи, сума аліментів пропорційно збільшиться, при цьому, таке збільшення не враховуватиме реальні потреби повнолітньої доньки на яку стягуватимуться аліменти.

Підтвердженням вказаного, зокрема мінливого доходу відповідача, є довідка військової частини № НОМЕР_1 від 24 жовтня 2024 року про його заробіток за період з січня по вересень 2024 року (включно).

З урахуванням того, що довідка про доходи відповідача, яка містить інформацію про суттєве збільшення доходу у вересні 2024 року, виготовлена 24.10.2024 року та не могла бути подана до проголошення рішення суду першої інстанції, просив вважати поважними причинами її неподання в суді першої інстанції та приєднати до матеріалів справи.

Так, за даними вказаної довідки, при підвищенні заробітку у серпні (78 329,25 грн) та вересні (121 459,45 грн) апелянтом вже сплачено позивачці аліменти лише на молодшу доньку 19 288,58 грн та 30 284,39 грн відповідно.

За умови залишення без змін оскаржуваного рішення суду, виплати аліментів позивачці на двох дітей сумарно складуть: за серпень - 29 373,47 грн (з них - 10 084,89 грн на повнолітню доньку) та 45 547,29 грн (з них - 15 262,90 грн на повнолітню доньку) за вересень 2024 року.

При цьому, надання матеріальної допомоги дитині, яка продовжує навчання, є обов`язком обох батьків та залежить від конкретних потреб дитини. Тобто у даному випадку необхідно врахувати як реальні потреби дитини у грошовому виразі, так і участь у покритті таких потреб не лише відповідачем, але й позивачкою. В той час як у позові не наведено жодних обґрунтувань/ розрахунків, які враховують потреби дитини та можливості позивачки щодо покриття таких потреб. Відповідні обставини також не встановлено судом. До того ж, як зазначено вище, позивачкою не повідомлено, а судом не враховано, що дитина є студентом бюджетної форми навчання та отримує стипендію.

Просив врахувати, що відповідач наразі захищає усіх учасників даного процесу у війні з рф та ризикуючи власним життям заробляє кошти, частина з яких в тому числі йде на покриття витрат, що пов`язані із перебуванням на військовій службі.

За вказаних вище обставин, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи рівність та обов`язок обох батьків утримувати свою дитину, яка продовжує навчання, і у зв`язку з цим потребує таку допомогу, врахувавши матеріальне становище відповідача, розмір щомісячного доходу якого є мінливим, ОСОБА_1 вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/12 частини від його заробітку буде справедливим та достатнім.

З урахуванням того, що відповідач вже сплачує позивачці аліменти на молодшу доньку у розмірі 1/4 від його доходу, разом зі сплатою аліментів на повнолітню доньку у розмірі 1/12 частини доходу, загалом позивачка отримуватиме від відповідача рівно 1/3 його частини доходу на двох дітей, що за переконанням апелянта забезпечуватиме баланс інтересів сторін даної справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Кузьміним Денисом Леонідовичем на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги з додатками направлено до електронного кабінету ОСОБА_2 та за даними Звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду доставлено 28 листопада 2024 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача на адресу апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджуються копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 .

Сторони перебували у шлюбі, розлучені, що підтверджується копією рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року.

Крім того, у сторін по справі є ще одна дитина - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії довідки №3719 від 27 листопада 2023 року, виданої деканом факультету Національного університету Біоресурсів і природокористування України, Факультет інформаційних технологій - ОСОБА_9 , ОСОБА_3 є здобувачем освіти денної форми навчання за освітнім ступенем «бакалавр» спеціальності «кібербезпека», терміном навчання з 14 серпня 2023 року по 30 червня 2027 року.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 27 червня 2019 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_10 , після реєстрації шлюбу прізвище « ОСОБА_1 » змінено на « ОСОБА_1 ».

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_7 народився син, ОСОБА_13 , батьком якого вказано ОСОБА_14 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження. Прізвище « ІНФОРМАЦІЯ_6 » змінено дитиною після укладення шлюбу відповідача з матер`ю ОСОБА_15 .

Довідкою Оболонського районного відділу ДВС міста Києва від 27 травня 2024 року, а також актуальними даними із автоматизованої системи виконавчого провадження та реєстру боржників підтверджується, що ОСОБА_14 є боржником у виконавчому провадженні НОМЕР_5 про стягнення з нього на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_8 .

Як зазначає, сторона відповідача вказані обставини підтверджують те, що у відповідача наявна інша сім`я, дружина та її син, а несплата аліментів законним батьком на дитину, ОСОБА_8 , опосередковано свідчить про те, що відповідач також приймає участь у витратах на утримання дитини його дружини, ОСОБА_7 . Це зокрема слідує із поняття спільної сумісної власності подружжя, у даному випадку відповідача та ОСОБА_16 , на доходи кожного із них.

06 грудня 2023 року судовим наказом Деснянського районного суду міста Києва у справі №754/17480/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи із 04 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до копії довідки №433 від 04 квітня 2024 року Військової частини НОМЕР_4 відповідач ОСОБА_1 з 03 вересня 2023 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації.

Відповідно до довідки №643 від 14 травня 2024 року Військової частини НОМЕР_4 також підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на посаді водія, а з січня по квітень 2024 року (4 місяці) отримав дохід в загальній сумі 109 876,99 грн, з них 11 327,23 грн за січень 2024 року, 20 586,23 грн за лютий 2024 року, 20 586,23 грн за березень 2024 року та 57 377,30 грн за квітень 2024 року.

Визначаючи належний до стягнення з відповідача на користь позивачки розмір аліментів на утримання повнолітньої доньки, суд першої інстанції врахував обставини, визначені в ст. 182 СК України, а саме стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, у якого на утриманні перебуває малолітня дитина дружини від другого шлюбу, те що з відповідача стягуються аліменти за судовим наказом на неповнолітню дитину ОСОБА_17 та те, що відповідач перебуває в лавах ЗСУ та отримує дохід, в середньому 20 586,23 грн на місяць. Беручи до уваги, що обов`язок з утримання повнолітніх дочки (сина) є рівним для обох батьків, за умови наявності у них можливості надавати таке утримання, вважав за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно до закінчення нею навчання, але не більше як до досягнення 23 років.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Тобто, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження дітьми навчання (форма навчання може бути як денна, так і заочна); потреба дітей у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Така позиція закріплена у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 та від 20 травня 2020 року у справі №635/1139/17.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20 Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, установивши, що донька сторін ОСОБА_3 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати її, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на повнолітню доньку, адже обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання.

При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції також враховано визначені у частині дев`ятій статті 7 СК України загальні засади регулювання сімейних відносин, а саме: справедливість, добросовісність і розумність.

Як було зазначено вище, сплата аліментів на утримання повнолітньої дитини не є безумовним обов`язком батьків та залежить від низки обставин, які суд враховує при ухваленні рішення.

Відповідно до статті 182 СК України, визначаючи розмір аліментів суд має виходити з їх необхідності і достатності для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Поряд з цим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дійсно, надана апелянтом Довідка №1713 від 24 жовтня 2024 року, не могла бути надана як доказ до суду першої інстанції з об`єктивних причин, та приймається судом до справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає хибними доводи апелянта, що надана інформація про його доходи свідчить про наявність підстав для визначення аліментів у меншому розмірі.

Довідка №1713 від 24 жовтня 2024 року підтверджує, що відповідач має мінливий дохід, а оскільки позивачкою визначено спосіб стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, розмір останніх також буде мінливим. Зокрема, за період з січня 2024 року по вересень 2024 року у відповідача дохід збільшувався тричі (у червні - за рахунок матеріальної допомоги на оздоровлення, та у серпні, вересні - за рахунок додаткової винагороди), в той час як у інші місяці середній дохід позивача становив 20 586,23 грн, 1/8 з яких становить 2 573,27 грн.

Оскільки дохід відповідача є мінливим і його збільшення залежить від перебування відповідача в зоні бойових дій, суд вважає нерозумним при визначенні частки від заробітку (доходу) платника аліментів виходити із виплат за його місцем роботи орієнтуючись виключно на два останні місяці, оскільки доказів того, що додаткова винагорода починаючи з серпня 2024 року виплачується відповідачу на постійній основі матеріали справи не містять.

Крім того, частина сьома статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

У даному випадку, сукупний розмір аліментів, які відраховуватимуться із заробітку ОСОБА_1 становить 37,5%, що не перевищує максимальний розмір відрахувань за виконавчими документами та не порушує його права.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо перебування на його утриманні ОСОБА_8 , адже ст. 180 СК України обов`язок щодо утримання дітей покладає саме на їх батьків, тому зменшення утримання повнолітньої доньки відповідача за рахунок утримання ним дитини дружини від першого шлюбу є недопустимим.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення по суті позовних вимог.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Кузьміним Денисом Леонідовичем - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова