Справа № 703/3793/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Дегтярь Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Сміла в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

В липні 2024 року АТ «Акцент-Банк» звернувся до суду із зазначеною позовною заявою ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 липня 2019 року ОСОБА_1 приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на її банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява про приєднання умов та правил надання банківських послуг у А-Банку з умовами та правилами, які викладені на банківському сайті htt://a-bank.com.ua/terms, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

На підставі зазначених документів відповідачу був наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.

У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконувала, у зв`язку із чим станом на 25 червня 2024 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 310108 грн. 44 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 185422 грн. 66 коп.; заборгованості по відсоткам у розмірі 124685 грн. 78 коп.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача вище вказану заборгованість та 4651 грн. 63 коп. судових витрат.

Ухвалою судді від 23 липня 2024 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Сторони в судове засідання не з`явились.

21 жовтня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона вказала, що позов не визнає повністю. Заперечення обгрнутовує тим, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору, отримання та користування кредитними коштами за договором від 08 липня 2019 року, крім того матеріали справи не містять доказів про наявність заборгованості за наданим 22 листопада 2018 року кредитом. Позивачем не надано до суду підтвердження ознайомлення саме з тими умовами та правилами надання банківських послуг, на які посилається АТ «А-Банк» у позовній заяві, щодо користування кредитним лімітом, не доведено розмір процентів, який був встановлений за кредитним договором. Зазначила і те, що згідно даних виписки за призначенням платежу із назвою «Списання відсотків за використання кредиту» банком неправомірно зараховано до витрат суму у розмірі 167383 грн. 20 коп. Відтак, вказана сума була безпідставно зарахована до тіла кредиту та на яку було нараховано відсотки, пеня та інші платежі. Окрім того вказала, що вона сплатила банку 126600 грн. заборгованості за кредитом, відповідно заборгованість за кредитним договором повністю погашена. Враховуючи вище викладене, відповідач просила суд відмовити в позові в повному обсязі.

Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, викладену письмово, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що 08 липня 2019 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку.

На підставі вище вказаної Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг А-Банку відповідачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 в АТ «А-Банк», за яким видано платіжну карту № НОМЕР_2 строком дії до грудня 2024 року.

Кредитний ліміт 08 липня 2019 року становив 500 грн, з часом він поступово збільшувався та станом на 19 березня 2023 року становив вже 18550 грн.

Випискою по рахунку позичальника від 25 червня 2024 року підтверджено відкриття рахунку, встановлення кредитного ліміту та використання відповідачем кредитних коштів, купівля оварів, медичних засобів, поповнення мобільного телефону, зняття готівки у банкоматі, а також внесення платежів на погашення боргу.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).

Щодо посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що позивачем не доведено факту укладання нею кредитного договору тому вона не має обов`язку сплачувати кошти за кредитом, суд зазначає наступне.

Факт підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг А-Банку, отримання кредитної картки та використання кредитних коштів свідчить по те, що між сторонами було укладено кредитний договір, що спростовує твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що договір є неукладеним та вона не набула обов`язку повертати кредитні кошти.

Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено обов`язок позичальника погашати заборгованість із сплати кредиту, відсотків за користування ним, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом.

Пунктом 2.1.1.4.2 Умов та правил надання банківських послуг банку надано право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за кредитним договором.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, станом на 25 червня 2024 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 310108 грн. 44 копю, яка складається з: заборгованості за кредитом - 185422 грн. 66 коп. та заборгованості по відсоткам 124685 грн. 78 коп.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, вимоги банку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що внаслідок неналежного виконання обов`язків за кредитним договором у відповідача виникла заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі 185422 грн. 66 коп., яка і підлягає стягненню, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, як належний, допустимий і достовірний доказ, відповідачем спростований не був.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем не доведено факту погодження процентної ставки, а Паспорт споживого кредиту не містить її підпису, суд зазначає наступне.

Заявляючи вимоги до відповідача про стягнення на користь позивача заборгованості по процентам, позивач не довів, що позичальниця погодилась з розміром процентів за користування грошовими коштами.

Позивач у позовній заяві стверджував, що розмір процентної ставки встановлено Паспортом споживчого кредиту та Умовами надання банківських послуг. Фактично, за позицією позивача, паспорт споживчого кредиту і Витяг з Умовами надання банківських послуг є невід`ємною складовою частини кредитного договору. Втім, така позиція позивача не ґрунтується на вимогах закону.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України). Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»). До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, який викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), на яку, як на підставу касаційного оскарження, посилався заявник, а також від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А - Банку, яку підписала ОСОБА_1 , не зазначено розмір процентної ставки за користування кредитом, не зазначені умови щодо сплати пені та комісії, тобто сторони в розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів, пені та комісії.

При цьому, Паспорт споживчого кредиту за прорамою «Кредитна картка» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент Банк» не підписані власноручним підписом ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги розуміла відповідач ОСОБА_1 , ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А - Банку від 08 липня 2019 року, а також те, що вказані документи на момент отримання боржницею кредитних коштів містили умови щодо процентної ставки, умови щодо сплати пені та комісії.

Враховуючи, що дані витяги не підписані відповідачем ОСОБА_1 власноручно, так і не надано позивачем доказів підписання їх електронним цифровим підписом відповідно до ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного 08 липня 2019 року між АТ "Акцент-Банк" та ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг.

Відтак, матеріали справи не містять доказів про те, що з відповідачем було погоджено умови та розмір нарахування процентів. Паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною частиною кредитного договору, а у конкретному випаду ні Паспорт ні Витяг з Умов кредитування - не підписаний електронним чи власноручним підписом відповідача.

Таким чином, надана позивачем заява-анкета не є належним доказом на підтвердження вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами.

З огляду на викладене, вимоги банку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 124685 грн. 78 коп. є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановлених законом формі та порядку.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «А-Банк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, розмір якої в даному випадку дорівнює 185422 грн. 66 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позовної заяви банком було сплачено судовий збір у розмірі 4651 грн. 63 коп.

За результатами розгляду справи позовну заяву було задоволено частково (на 59,79 %), а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2781 грн. 21 коп.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 185422 грн. 66 коп. та судовий збір в сумі 2781 грн. 21 коп., а всього 188203 грн. 87 коп.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 15000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.»

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: копію Договору про надання правничої допомоги № 2812-1/2023 від 28 грудня 2023 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію ордеру від 02 липня 2024 року.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17 «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄCIIJI. Присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За наведених обставин, суд, вважає за необхідне зменшити розмір правничої допомоги з урахуванням вимог розумності та справедливості, яка підлягає розподілу між сторонами з 15000 грн. до 3000 грн., з урахуванням співмірності таких витрат та складністю справи.

Відповідачем ОСОБА_1 до суду надано копію рахунку фактури б/н від 17 жовтня 2024 року, копію платіжного доручення від 17 жовтня 2024 року.

Клопотання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу не заявила.

Окрім того в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія ордеру на надання правової допомоги та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Враховуючи викладене, за відсутності зазнаних доказів понесення відповідачем витрат на правову допомогу, у суду відсутні підстави для стягнення такої з позивача.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вище наведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Такимч чином з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Акцент Банк» підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 185422 грн. 66 коп., судовий збір в сумі 2781 грн. 21 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., а всього 191203 грн. 87 коп.

Керуючись ст.ст. 526, 625, 630, 631, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 13, 81, 141, 258, 263, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11, , МФО 307770) заборгованість за кредитним договором від 08 липня 2019 року у розмірі 185422 грн. 66 коп., судовий збір в сумі 2781 грн. 21 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., а всього 191203 грн. 87 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Головуючий: В. О. Прилуцький