Справа №443/1655/24
Провадження №2/443/73/25
РІШЕННЯ

іменем України

14 січня 2025 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю: секретаря судового засідання Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Таргоній В.М.,

представника відповідача адвоката Соболь О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Таргоній В.М., звернулись до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просять стягнути з відповідача на їх користь по 200 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування поданого позову покликаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Жидачів Львівської області потяг здійснив наїзд на ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер. З вказаним фактом було внесено відомості до ЄРДР за №0000883 та розпочато досудове розслідування. Смертю ОСОБА_4 було заподіяно моральну шкоду позивачам, які є матір`ю та дітьми загиблого, яка полягає у наступному:

-сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних;

-позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну;

-сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин, вони втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком та сином;

-непоправно зруйноване звичне сімейне коло позивачів;

-ОСОБА_1 є пенсіонером і мала правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу;

-позивачі відчувають біль та страждання, відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості через смерть близького;

-передчасна смерть ОСОБА_4 стала різкою психотравматичною подією.

Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, а тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 200 000 грн.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 16.09.2024 відкрито провадження у справи за правилами загального позовного провадження.

27.09.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що при вирішення питання про відшкодування шкоди за ст.1187 ЦК України треба встановити, що шкода завдана саме джерелом підвищеної небезпеки, встановити особу, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншими об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створюють підвищену небезпеку. Крім того, треба також встановити чи не була завдана шкода внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Позивачі та їх представник не надали належних та допустимих доказів, що саме відповідач є власником (володільцем) джерела підвищеної небезпеки. У позовній заяві не зазначено за яких саме обставин загинув потерпілий ОСОБА_4 , яким саме потягом здійснено наїзд на потерпілого, під керуванням кого та коли.

Також, жодних доказів на підтвердження фактів, що стали наслідком болю та страждань, втрат пов`язаних з підтримкою та допомогою, як стверджує представник позивачів, до позовної заяви не додано.

Ухвалою підготовчого судового засідання від 11.10.2024 в порядку витребування доказів витребувано матеріали кримінального провадження, внесеному до ЄРДР за №0000883.

Ухвалою підготовчого судового засідання від 02.12.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, викладених у такому. Додатково пояснив, що у відповідності до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно матеріалів кримінального провадження, травми отримані ОСОБА_4 могли бути завдані при наїзді потяга, а з врахування того, що тіло ОСОБА_4 було виявлене біля залізничної колії поблизу станції «Жидачів», очевидним є те, що смерть останнього настала саме внаслідок наїзду потягу. Оскільки відповідно до ст.4 Закону України «Про залізничний транспорт» власником усіх рухомих складів є АТ «Українська залізниця», то враховуючи положення ч.1 ст.1172 ЦК України саме останнє є належним відповідачем та зобов`язане відшкодувати завдану моральну шкоду.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково пояснила, що постановою старшого слідчого СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 27.05.2022 кримінальне провадження №0000883 закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.276 КК України. У вказаній постанові вказано, що наїзд на потерпілого було здійснено невстановленим залізничним транспортом, а смерть ОСОБА_4 могла виникнути під час залізничної пригоди. Разом з тим, жодних підтверджуючих фактів, що наїзд на потерпілого спричинив саме потяг немає, а лише твердження, які є припущеннями. Крім того, при огляді електровозів, які того дня слідували на станції «Жидачів», слідів травмування людини не виявлено. Також, у постанові вказано, що причиною настання даного випадку стало порушення пішоходом ОСОБА_4 пунктів 2.5, 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України».

Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 від 20.06.1970 та свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 від 29.06.1988 (а.с.23,24).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 17.08.2002 та свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 01.06.2002 (а.с.20,21).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 03.12.2021, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Жидачів (а.с.25).

Як видно з постанови старшого слідчого СВ Стрийського РУП НУ НП у Львівській області від 27.05.2022 про закриття кримінального провадження (а. 30-31 матеріалів кримінального, внесеного до ЄРДР за №0000883), вказане кримінальне провадження за фактом порушення правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту, що спричинило загибель ОСОБА_4 закрито, у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.276 ч.3 КК України.

У даній постанові зазначено про те, що 01.12.2021 о 19:22 год. від чергової по станції ОСОБА_7 поступило повідомлення про те, що біля головної колії «1» на станції «Жидачів», що по вул..Залізнична, 10 в м.Жидачів невстановлений залізничний транспорт здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , внаслідок значних механічних травм останній помер на місці.

В ході досудового розслідування проведено огляд місця події, а саме ділянка залізно дорожнього переїзду на станції Жидачів, де на залізничній колії на відстані 15 м від залізничного переходу, паралельно рельсам виявлено труп ОСОБА_4 з значними механічними травмами. На момент огляду потягів на станції «Жидачів» не виявлено.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що 01.12.2022 по колії станції «Жидачів» о 19:22 год. проходив поїзд 4410 машиніст якого повідомив, що біля головної колії №1 лежить невідомий предмет о 17:55 годин та вантажний поїзд 3226.

Як зазначив у своїх показах машиніст електровоза ТЧ №1 «ДЕПО Львів-Захід» ОСОБА_8 , 01.12.2021 після обідню пору доби він керував поїздом слідуючи рухом з м.Ходорів в м.Стрий через м.Жидачів, де була зупинка. На станції «Жидачів» він слідував колією №3 локомотивом ВЛ-11-153, сторонніх осіб на шляху він не бачив, жодного звуку чи наїзду на пішохода на станції «Жидвчів» не чув та не бачив.

Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа №160/2021 від 24.12.2021, смерть ОСОБА_4 настала від тупої поєднаної травми тіла у вигляді множинних переломів кісток тіла, що призвело до гострої крововтрати. Вказана тупа поєднана травма тіла утворилась від дії тупого (тупих) предмету (предметів) , або при контакті до такого (таких) в короткому проміжку часу та в швидкій послідовності, могла виникнути 01.12.2021 під час залізничної пригоди внаслідок контакту з виступаючими частинами кузова потяга, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті.

У відповідності до актів огляду електровозів ВЛ11м-153 та ВЛ11м-009: авто гальмівне обладнання електровоза в справному стані, звукові сигнали великої та малої гучності в справному стані, буферні ліхтарі та прожектор справні, дефектів кузова не виявлено, система піскоподачі справна.

Аналізуючи вищенаведене приходимо до висновку, що 01.12.2021 під час слідування поїзда №2305 електровоз ВЛ11м-153 під час управління машиніста ОСОБА_8 та поїзда ВЛ11м-009 під час управління машиніста ОСОБА_9 та згідно їх пояснень, вини локомотивних бригад не встановлено, тобто діяли вони відповідно до вимог п.16.38, 16.39 Правил технічної експлуатації залізниць України, затвердженої наказом Міністерства транспорту України №411 від 20.12.1996. Причиною настання даного випадку стало порушення пішоходом ОСОБА_4 пунктів 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України №54 від 19.02.1998, яке полягало в тому, що він грубо порушив заборону ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів, а також переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом, що наближається якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Статтею 82 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування.

Так, зокрема вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Однак, з урахуванням положень ст.82 ЦПК України, обставини зазначені у постанові слідчого про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, не звільняють позивача від обов`язку доказування обставин на якій він посилається у позовній заяві.

Згідно п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч.1 ст.1172 ЦК України).

З комплексного аналізу вказаних норм випливає, що у будь-якому випадку звернення до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, позивач повинен довести факт завдання шкоди конкретним джерелом підвищеної небезпеки, оскільки це прямо пов`язано з правом володільця такого джерела доводити, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.92 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ із позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Суди повинні мати на увазі, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Також, у п.4,6,7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як уже зазначалось вище, в обґрунтування позовних вимог, позивачі покликаються на завдання їм моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 джерелом підвищеної небезпеки, а саме внаслідок наїзду на останнього потягу, що на думку позивачів підтверджується матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000883.

Разом з тим, як видно з дослідженої судом постанови про закриття кримінального провадження та матеріалів кримінального провадження, внесеному до ЄРДР за №0000883, в ході досудового розслідування не встановлено конкретного джерела підвищеної небезпеки (рухомого складу залізниці) та особи, яка керувала таким, що підтверджувало б саме наїзд на ОСОБА_4 , обставин такого наїзду. У вказаній постанові слідчий, з урахуванням отриманих ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, лише обґрунтовано припускає наїзд на останнього рухомого складу залізниці внаслідок порушення ним пунктів 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Будь-яких інших належних та достатніх доказів, які підтверджували настання смерті ОСОБА_4 саме внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки позивачами не надано.

Суд погоджується з доводами позивачів про завдання їм моральної шкоди внаслідок смерті їх батька та сина відповідно, однак не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями (бездіяльності) встановленої фізичної особи, що здійснювала діяльність з використання конкретного (встановленого) джерела підвищеної небезпеки та перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», тобто що саме на останньому лежить обов`язок по відшкодуванню шкоди, згідно ст.ст.1172, 1187 ЦК України.

Відсутність будь-яких доказів, які б вказували на обставини події, конкретне джерело підвищеної небезпеки та фізичну особу, яка здійснювала використання (в даному випадку керування) такого джерелом, також позбавляє відповідача можливості доведення, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Само по собі покликання представник позивача на Закон України «Про залізничний транспорт» без встановлення обставин зазначених вище, суд вважає є безпідставним, а тому до уваги не бере.

Враховуючи вищенаведене, дотримуючись засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12,81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 січня 2025 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка