Провадження № 22-ц/811/1373/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про скасування заборгованості за спожиту гарячу воду,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах недієздатної ОСОБА_2 з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі ЛМКП «Львівтеплоенерго»), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов`язати відповідача скасувати заборгованість ОСОБА_2 за гарячу воду в сумі 10 461,45 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликався на те, що він є опікуном недієздатної ОСОБА_2 , 1942 р.н., яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_2 встановлені фактичні цивільно-правові відносини з приводу надання комунальних послуг, а саме постачання гарячої води на підставі відкритого особового рахунку. Квартира, в якій проживає ОСОБА_2 не обладнана лічильником гарячої води. Нарахування плати за гарячу воду здійснювалося згідно встановленої норми споживання, а саме 0,18 м куб за добу на одну особу.

Розподіл спожитої гарячої води між споживачами в багатоквартирному будинку здійснюється у відповідності до розділів ІІ та ІХ «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22.11.2018 за № 315.

У будинку АДРЕСА_2 розподіл спожитої гарячої води між споживачами здійснюється наступним чином: для споживачів, квартири яких обладнані лічильниками гарячої води (вузлами розподільного обліку) за показами лічильників гарячої води; для споживачів, квартири яких не обладнані лічильниками гарячої води (вузлами розподільного обліку) за нормами споживання 0,18 м куб за добу на одну особу; у разі, коли обсяг спожитої гарячої води за показами загальнобудинкового лічильника гарячої води (вузла комерційного обліку) перевищує суму результатів обліку за квартирними лічильниками гарячої води (вузлами розподільного обліку) та норм споживання фактично проживаючих осіб у квартирах, які не обладнані лічильниками гарячої води (вузлами розподільного обліку), то ця різниця (небаланс) розподіляється додатково пропорційно між особами, які фактично проживають у квартирах, які не обладнані лічильниками гарячої води (вузлами розподільного обліку).

Згідно з інформацією, наведеною у роздруківці сервісного центру ЛМКП «Львівтеплоенерго», за травень, липень-жовтень 2022 року ОСОБА_2 додатково до норм споживання включено до оплати 84,85 м куб гарячої води вартістю 8086,62 грн. Крім того, згідно інформації, наданої ЛМКП «Львівводоканал», відомо, що у травні, липні-жовтні 2022 року не були повірені лічильники гарячої води у квартирах будинку АДРЕСА_2 .

Вважає, що ЛМКП «Львівводоканал» відповідно до Методики зобов`язаний був зняти лічильники гарячої води у квартирах, які не були повірені, з абонентського обліку, а нарахування за спожиту гарячу воду здійснювати за нормами споживання для фактично проживаючих осіб у цих квартирах.

ЛМКП «Львівтеплоенерго», порушивши ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 67, 68 Житлового кодексу України, Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», ч. 3 п. 4 розділу І «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», необґрунтовано та безпідставно нарахував ОСОБА_2 до сплати 10 461,45 грн за послугу, яку фактично не надавало.

Посилаючись на вказане, позивач просив задовольнити позов та скасувати нараховану заборгованість.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02.04.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач, для розрахунку обсягу спожитої гарячої води позивачем, застосовував результати вимірювань не повірених або таких, що не пройшли процедуру оцінки відповідності лічильників гарячої води як квартирних (розподільний облік) так і будинкових (комерційний облік), чим порушив вимоги:

- пунктів 1, 2, 4 статті 8, пункт 1 статті 16 та пункт 1 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність»;

- пункту 38 «Переліку категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають повірці», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України 04.06.2015 за № 374;

- пункту 38 наказу Мінекономрозвитку від 13.10.2016 № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями»;

- пункту 4 розділу І «Порядку проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів», що затверджений наказом Мінекономрозвитку від 08.02.2016 № 193;

- пункт 6 розділу II та пункт 6 розділу III «Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік», що затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.10.2018 № 270;

- частину 3 пункту 4 розділу І «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», яка затверджена Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22.11.2018 за № 315.

Відповідач для розрахунку спожитої позивачем гарячої води застосовував методику згідно підпункту 1 пункту 1 та пункту 2 розділу IX «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», яка затверджена Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22.11.2018 за № 315, яка передбачає врахування результатів вимірювань квартирних (для розподільного обліку) і будинкових (для комерційного обліку) лічильників гарячої води, чим порушив вимоги вище перелічених законодавчих та нормативно-правових актів. В даному випадку слід застосовувати методику згідно підпункт 4 пункту 1 розділу IX цієї Методики, яка передбачає, що обсяг спожитої гарячої води в житлових приміщеннях необладнаних лічильниками гарячої води (для розподільного обліку) нараховується за нормами споживання гарячої води, що установлена органом місцевого самоврядування (в м.куб. на одну особу на місяць). Різниця обсягу спожитої гарячої води за розрахунками ЛМКП «Львівводоканал» та за нормами споживання: 112,61 м. куб - 27,72 м. куб. = 84,89 м. куб.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» скасувати заборгованість ОСОБА_2 за спожиту гарячу воду в розмірі 8086,62 грн.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав зазначених у ній.

Від представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Лозинської О.А. надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке відхилено колегією суддів, оскільки не підтверджено жодними доказами, тому його неявка відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за відсутності уповноваженого представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03.05.2023 у справі № 466/3602/23 ОСОБА_1 призначено опікуном недієздатної особи ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 є споживачем послуг ЛМКП «Львівтеплоенерго» та на її ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно із розрахунком заборгованості за послугу з постачання гарячої води за період з 01.07.2014 по 28.02.2023 у споживача за адресою: АДРЕСА_3 наявна заборгованість у розмірі 8524,32 грн.

Основні засади правовідносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені в Законі України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Нормою ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Спір у цій справі виник щодо незаконного, на думку позивача, нарахування плати за послугу з постачання гарячої води.

Засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг визначаються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 1182.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону.

Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. До встановлення вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до вимог частини другої статті 3 цього Закону обсяги споживання гарячої чи питної води визначаються за показаннями вузлів розподільного обліку, а у разі їх відсутності - за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування. Загальний обсяг споживання гарячої або питної води у такій будівлі визначається як сума обсягу, визначеного за допомогою вузлів розподільного обліку та розрахункового обсягу, визначеного за нормою споживання для споживачів, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку.

З матеріалів справи вбачається, що з 27.05.2022 житловий будинок по АДРЕСА_2 обладнано загальнобудинковим вузлом обліку гарячого водопостачання, що підтверджується актом № 954 від 27.05.2022 про встановлення ВО ГВП та гарантійними свідоцтвами лічильників води №8SEN та №8SEN.

Встановлено, що до 28.10.2022 квартира ОСОБА_2 АДРЕСА_4 , не була обладнана квартирним приладом обліку гарячої води (вузлом розподільного обліку).

Відповідно до п.п. 4 ч. 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», обсяги спожитої у будівлі гарячої води, визначені за допомогою вузлів комерційного обліку, розподіляються між споживачами з урахуванням того, що: у разі якщо частина приміщень у будівлі оснащена вузлами розподільного обліку гарячої води, а частина - не оснащена, обсяг відповідної комунальної послуги, спожитий споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку, встановлюється у розмірі, визначеному за допомогою таких вузлів, а загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби та споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку) розподіляється між споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку, пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами.

Відповідно до п. 15 Правилам надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 1182, обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), розраховується та розподіляється між усіма споживачами відповідно до Методики розподілу.

Згідно з розділом IX Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018, у будинку, в якій частина приміщень оснащена вузлами розподільного обліку, а частина не оснащена такими вузлами, обсяг небалансу гарячої води не визначається Vгвпн.бал = 0, а обсяг споживання гарячої води у приміщеннях без обліку визначається як різниця між визначеним за показаннями приладу обліку загального обсягу спожитої гарячої води у будівлі/будинку та між сумарним обсягом спожитої/витраченої гарячої води за показаннями вузлів розподільного обліку у приміщеннях, вузла розподільного обліку на відгалуженні трубопроводу з водорозбірною арматурою для відбору води на загальнобудинкові потреби (або відповідно до обсягу гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби, що визначений відповідним договором з виконавцем комунальних послуг), обсягом витоків з внутрішньобудинкових мереж гарячої води (за наявності). Такий визначений обсяг розподіляється кожному приміщенню, не оснащеному вузлом розподільного обліку, пропорційно до співвідношення кількості осіб, що фактично користуються комунальною послугою у такому приміщенні, до загальної кількості осіб (споживачів), що фактично користуються комунальною послугою у приміщеннях без обліку.

Різниця між обсягом гарячої води, спожитим за показами загальнобудинкового приладу обліку і обсягом води, спожитим згідно показів квартирних приладів обліку гарячої води розподілялася на мешканців квартир, в яких були відсутні квартирні прилади обліку гарячого водопостачання.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний принцип розподілу з травня 2022 року (з моменту встановлення загальнобудинкового вузла обліку гарячої води) поширюється і на квартиру ОСОБА_2 , яка не була обладнана квартирним приладом обліку гарячої води, а тому обсяг гарячої води, який надійшов до будинку ОСОБА_2 , обліковано показами комерційного (загальнобудинкового) вузла обліку та підлягає до сплати.

Однак суд першої інстанції не звернув увагу на таке.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обслуговування та заміна вузлів комерційного обліку здійснюються оператором зовнішніх інженерних мереж відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено договорами про надання комунальних послуг, укладеними відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», з урахуванням вимог Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» під обслуговуванням вузлів обліку слід розуміти: огляд, опломбування/розпломбування, періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж), ремонт засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною вузла обліку, забезпечення дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності), ремонт та заміна допоміжних засобів вузла обліку, а за згодою власника (співвласників) будівлі також охорона або страхування вузла обліку.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» у сфері законодавчо регульованої метрології застосовуються засоби вимірювальної техніки,які відповідають вимогам щодо точності, регламентованим для таких засобів,у встановлених умовах їх експлуатації. Законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та в продаж і видавати напрокат лише за умови їх відповідності цьому Закону та іншим нормативно-правовим актам, що містять вимоги до таких засобів вимірювальної техніки.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Відповідно до підпунктом 3 пункту 4 Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу.

З огляду на наведене, показники засобів обліку, які у визначений законодавством строк не пройшли повірку, не можуть прийматися до розрахунку за послуги.

Матеріали справи не містять доказів, що засоби вимірювальної техніки у будинку АДРЕСА_2 у визначений законодавством строк пройшли повірку, тому доводи позивача про те, що їх показники не можуть прийматися до розрахунку, є обґрунтованими, а, відтак, обґрунтованими є позовні вимоги про скасування нарахованої заборгованості за спожиту гарячу воду в розмірі 8086,62 грн. Наданий позивачем розрахунок відповідачем не спростовано.

При цьому апеляційний суд враховує, що скасування боргу є належним способом захисту, оскільки призведе до юридичної визначеності у відносинах сторін, бо унеможливить виставлення постачальником рахунків за послуги опалення, які не надаються і вимога про оплату яких є неправомірною, який споживач не визнає, за наявності невирішеного спору, або якщо суд визнав цей борг безпідставним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 п.п.100-102).

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду скасувати та постановити нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року скасувати та постановити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про скасування заборгованості за спожиту гарячу воду задовольнити частково.

Зобов`язати Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» скасувати заборгованість ОСОБА_2 за спожиту гарячу воду в розмірі 8086,62 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 24.01.2025

Головуючий

Судді