Дата документу 22.01.2025 Справа № 335/5887/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5887/23
Провадження №22-ц/807/193/25
Головуючий в 1-й інстанції Воробйов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Онищенка Е.А.,Трофимової Д.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Железняка Віктора Кузьмича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2024 року (повний текст рішення складено 18 жовтня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кам`янська селищна військова адміністрація, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справа дітей Запорізької міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . Від спільного проживання мають спільних дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Подружнє життя з ОСОБА_2 не склалось, оскільки біологічний батько їхніх дітей зловживав спиртними напоями, вів аморальний спосіб життя, страждав лудоманією постійно витрачав сімейні кошти на ігрові автомати, не приділяв увагу сім`ї та вихованню дітей. Окрім цього, не повідомивши її, колишній чоловік ОСОБА_2 отримував кошти в кредит від мікрофінансових організацій та банків, вчасно платежі не сплачував і в наслідок виникнення заборгованості вона та їхні малолітні діти почали отримувати дзвінки з погрозами від колекторських компаній, що спричинило значний моральний тиск на неї та дітей. Враховуючи вищевикладене, вона подала позов про розірвання шлюбу і рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09.12.2020 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. Ще до подачі позову про розірвання шлюбу, колишній чоловік ОСОБА_2 почав періодично проживати окремо, а згодом виїхав на постійне місце проживання до Польщі. За наявною інформацією це сталося у лютому 2019 року. 29.11.2021 року Куйбишевський районний суд Запорізької області видав судовий наказ по справі №319/1154/21 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19.11.2021 року і до досягнення кожним із дітей повноліття. На даний момент ОСОБА_2 постійно проживає у Польщі, має нову сім`ю та взагалі не цікавиться життям, фізичним здоров`ям та ментальним розвитком спільних дітей. На момент початку ворожої агресії рф, позивачка та їхні спільні діти проживали за адресою Запорізька обл. Більмацький район, смт Більмак. Колишній чоловік жодним чином не цікавився життям та здоров`ям дітей, не мав наміру допомогти евакуюватися до безпечного місця, та не виходив на зв`язок. Знаходячись з дітьми місяць в окупації, відповідач так і не зв`язався з родиною. В подальшому, при евакуації з окупованої території до безпечного місця перебування у м. Тернопіль, відповідач та батько трьох спільних малолітніх дітей фінансово жодним чином не поміг. Евакуація була здійснена за кошти нового чоловіка позивачки ОСОБА_5 , з яким шлюб був зареєстрований 09.09.2021 року. Для забезпечення інтересів і потреб дітей, для збереження їх життя та здоров`я, було здійснено тимчасовий виїзд до Великобританії. Відповідно було отримано посвідки на проживання. Діти були зараховані до навчального закладу, що підтверджується документами. Отже, відповідач систематично не виконував та не виконує свої батьківські обов`язки починаючи з лютого 2019 року по теперішній час. ОСОБА_2 не відвідує дітей, не піклується про них, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, зокрема: 1) не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; 2) не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; 3) не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; 4) не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; 5)не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. На підставі вищевикладеного позивач ОСОБА_1 просила:

1. Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3220 грн.80 коп.

РішеннямОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Железняка Віктора Кузьмича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що сплата відповідачем аліментів не є доказом участі у вихованні дітей, а є доказом участі в їх матеріальному утриманні. Висновок органу опіки та піклування пов`язаний із проживанням сторін у справі за кордоном і неможливістю перевірки виконання батьківських обов`язків. Сторонами не заперечувалося, що з лютого 2019 року відповідач не займається вихованням дітей. Судом не враховано, що позивачка з дітьми вимушена була евакуюватися з тимчасово окупованої території і відповідач, як батько дітей жодним чином не допоміг їй в такій екстремальній ситуації. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження сумлінного виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , що сторонами не оспорюється. Від спільного проживання мають спільних дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 .

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09.12.2020 року за позовом ОСОБА_1 шлюб з відповідачем ОСОБА_2 було розірвано. Діти мешкають з позивачем, відповідач мешкає окремо. Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 07.09.2021 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , зареєстрований Більмацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану.

На виконання ухвали суду начальником Кам`янської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області від 08.02.2024 №30, як орган опіки та піклування, затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Згідно з висновком, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно синів не забезпечуватиме інтересів дітей. При цьому Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Як встановлено з матеріалів справи, після розірвання шлюбу сторін у справі відповідач виїхав до Республіки Польща, позивачка при цьому перебувала на території України, а згодом з дітьми переїхала до Великобританії, де знаходиться наразі. Кожен із сторін у справі створили нові сім`ї. На думку колегій суддів апеляційного суду, вказані обставини не можуть бути підставою для обмеження виконання батьками, а в даному випадку батьком своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, між тим такі обставини дійсно впливають на можливість їх реалізації, що вказує на відсутність винної поведінки з боку відповідача і відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав, зважуючи також на те, що відповідач приймає участь у матеріальному забезпеченні дітей, прагне до спілкування з ними в обставинах, що склалися.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Железняка Віктора Кузьмича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 січня 2025 року.

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова