ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/307/24Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/79/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та представника ОСОБА_1 - адвоката Прийдун В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 951/307/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року, ухваленого суддею Гриновець О.Б., повний текст якого складено 21 жовтня 2024 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про встановлення факту проживання на території України,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2024 року ОСОБА_1 , звернувся в суд із заявою про встановлення факту проживання на території України, у якій зазначено заінтересовану особу: Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області з метою оформлення паспорта громадянина України.

В обґрунтування заяви посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 він народився в селі Великий Ходачків Козівського району Тернопільської області, де проживав разом з батьками й сестрою. 14.03.1987 йому було видано паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року. В серпні 1998 року в домі батьків через пожежу згоріли всі документи. 25.10.2023 він звернувся до Бережанського відділу УДМС у Тернопільській області із заявою про видачу паспорта громадянина України. Згідно з рішенням Бережанського відділу УДМС у Тернопільській області від 14.11.2023 ОСОБА_1 відмовлено й рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991 року. Факт постійного проживання на території України з часу народження заявника підтверджується доказами, які долучені до матеріалів справи й показами свідків. Тому останній просить встановити факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і до даного часу.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про встановлення факту проживання на території України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про встановлення факту проживання на території України.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що суд не взяв до уваги докази, а саме: 1) свідоцтво про восьмирічну освіту, свідоцтв про здобуття кваліфікації бетонщика, електромеханіка та електрогазозварювальника, які він отримував, проживаючи у с. Великий Ходачків; 2) покази свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які являються корінними жителями с. Великий Ходачків та достеменно знають, що він постійно проживав на території України; 3) рішення про відмову у видачі паспорта громадянина України, винесеного Бережанським відділом УДМС у Тернопільській області від 14 листопада 2023 року, яким встановлено його особу; 4) довідок № № 200, 203 від 09.10.2024 року, виданих Підгороднянською сільською радою (с. Великий Ходачків входить до даної сільської ради) якими підтверджено, що він фактично проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 ; 5) довідки № 18-07/1-0229 від 14 жовтня 2024 року Великоходачківського старостинського округу, якою стверджується, що він проживав у даному селі станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, суд зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначили, що 25.10.2023 до Бережанського відділу УДМС у Тернопільській області із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України у зв`язку із втратою паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 звернувся ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Великий Ходачків, Козівського району, Тернопільської області, інформації щодо місця проживання не надав.

У відповідності до п. 46 Порядку № 302 заявником подано наступні документи: 1) заяву, встановленого МВС зразка про втрату паспорта; 2) квитанцію про сплату адміністративного збору від 25.10.2023 №; 3) квитанцію про сплату державного мита від 25.10.2023 №.

На виконання вимог п. 49 Порядку № 302 провідним спеціалістом Бережанського відділу УДМС у Тернопільській області Кияком В.Ю. направлено запити до територіальних органів Г(У)ДМС України в областях, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з приводу отримання паспорта громадянина України зразка 1994 року, паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, оформлення документів для виїзду/залишення за кордон на постійне проживання, реєстрації/ зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .

За результатами розгляду даних запитів з`ясовано, що заявник до територіальних органів/підрозділів ДМС не звертався, паспортом громадянина України не документувався.

Згідно відповіді УДМС у Кіровоградській області ОСОБА_1 значиться зареєстрованим з 08.07.1996 за адресою: с. Саблине, Кропивницький район, Кіровоградська область.

Тотожність особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданого 14.03.1987 ВВС Козівського райвиконкому Тернопільської області підтверджено, однак на заяві про видачу даного паспорта напис « ОСОБА_6 » відсутній.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Тернопільській області ОСОБА_1 зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. Паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон за діючими та архівними картотеками в Тернопільській області не документувався.

Матеріалів, які б підтвердили належність до громадянства України ОСОБА_1 в ході перевірок не здобуто, оскільки відсутнє документальне підтвердження його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 (на момент проголошення Незалежності України) або 13 листопада 1991 (набрання чинності Закону України "Про громадянство України").

Таким чином, за результатами перевірки особу ОСОБА_1 підтверджено, але належність його до громадянства будь-якої країни не встановлено.

З огляду на зазначене та відповідно до п. 63, п.п. 1 п. 100 Порядку № 302 Бережанським відділом УДМС у Тернопільській області прийнято рішення про відмову в оформленні паспорта, яке доведено до відома заявника в порядку, передбаченому пунктом 101 Порядку № 302.

Із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається, що заявник просить встановити факт його проживання на території України станом на 24.08.1991 і до даного часу. При цьому підставою звернення до суду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є необхідність оформлення паспорта громадянина України.

Разом з тим, надані до суду докази, зокрема ті, на які посилається заявник, не підтверджують факту його проживання на території України саме станом на 24.08.1991 чи 13.11.1991, оскільки охоплюють період, який передував проголошенню Незалежності України, чи прийняттю Закону України «Про громадянство України». Окрім того, жоден із допитаних в судовому засіданні свідків не ствердили, що ОСОБА_1 проживав на території України саме 24.08.1991 чи 13.11.1991.

Таким чином, вважають, що в ході судового розгляду даної справи не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України саме станом на 24.08.1991 чи 13.11.1991, з огляду на що судом першої інстанції 16.10.2024 прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні заяви.

10 січня 2025 року управління державної міграційної служби України в Тернопільській області подало заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. При прийнятті рішення просять врахувати інформацію, про обставини справи, зазначену у відзиві на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Прийдун В.М. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Прийдуна В.М., проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що згідно з копії актового запису про народження № 2 від 02.02.1953 видно, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками є: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 38).

13 листопада 1976 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , про що Великоходачківською сільською радою Козівського району Тернопільської області 13.11.1976 складено актовий запис № 13. Шлюб між сторонами розірвано 07.04.1987 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області (а.с. 36, 37).

Згідно з відповіді № 849134 від 16.10.2024 Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 з 08.07.1996 зареєстрований в с. Саблине Кропивницького району Кіровоградської області (а.с. 57).

Відповідно до довідки, виданої 09 жовтня 2023 року Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області № 203 й акту про фактичне місце проживання (не проживання) № 200 від 09.10.2023 ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації на АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).

Копією свідоцтва про восьмирічну освіту серії НОМЕР_2 від 21.02.1969 стверджується, що ОСОБА_1 навчався у В. Ходачківській середній школі Козівського району Тернопільської області (а.с. 17).

Відповідно до копії свідоцтва № НОМЕР_3 від 18.03.1971 ОСОБА_1 закінчив повний курс навчання в Тернопільському моторному клубі за спеціальністю електромеханік, моторист (а.с. 19).

Згідно з свідоцтва № НОМЕР_4 від 28.03.1978 ОСОБА_1 закінчив курс підготовки за спеціальністю електрогазозварник з оцінкою «добре» рішенням кваліфікаційної комісії Тернопільської області (а.с. 23).

14.11.2023 начальником Бережанського відділу УДМС у Тернопільській області надано відмову ОСОБА_1 в оформленні та видачі паспорта громадянина України, оскільки не встановлено його належність до громадянства України, про що повідомлено останнього (а. с. 3-5).

Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що досліджуючи надані заявником докази на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, судом не встановлено належного підтвердження тих обставин, на які посилається заявник у поданій до суду заяві.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій ст. 8, ст. 21, ч. 1 ст. 24 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

За приписами ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, законом передбачена можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти проживання, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України.

Факт постійного проживання встановлюється прямими доказами - довідками про прописку/реєстрацію місця проживання, і непрямими - документами про навчання, проходження військової служби, довідки з медичних установ, документи на підтвердження факту внесення органом внутрішніх справ України напису «громадянин України», архівні довідки, витяги та копії з особових справ із збереженою ксерокопією паспорта та фотографіями, будь-які інші документи із органів державної влади, підприємств, організацій на підтвердження фактів біографії заявника, різними свідоцтвами, довідками та іншими документами.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Пунктом 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядком), затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (з подальшими змінами), визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Стаття 1 Закону України «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Однак, згідно зі статтею 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 522/9243/20 та від 09 вересня 2022 року у справі № 521/14469/20.

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують постійне проживання на території України до 24 серпня 1991 року, або рішення суду.

Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Згідно із частиною першою ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року.

Звертаючись із заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, ОСОБА_1 посилався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Великий Ходачків Тернопільського району (раніше Козівського) Тернопільської області, де і постійно проживав разом з батьками та сестрою ОСОБА_10 14березня 1987 року відділом внутрішніх справ Козівського райвиконкому йому вперше було видано паспорт громадянина колишнього СРСР, зразка 1974 року, серії НОМЕР_1 , а згодом, у зв`язку із пожаром у будинку батьків, втратив паспорт. З приводу повторної видачі паспорта у відділ внутрішніх справ не звертався. Проте весь цей час, починаючи з народження, заявник проживав на території України, що підтверджується актом про фактичне місце проживання ОСОБА_1 за № 200 та довідкою № 203, виданих 09 жовтня 2023 року Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, з яких вбачається, що ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації на АДРЕСА_1 .

Крім цього, заявником надано до суду довідку Великоходачківського старостинського округу Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 14 жовтня 2024 року № 18-07/1-229, з якої видно, що громадянин ОСОБА_1 , проживав станом на 24.08.1991 року в АДРЕСА_1 .

Управлінням державної міграції служби України в Тернопільській області долучено до відзиву і надано суду повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 13, складеного 13 листопада 1976 року Великоходачківською сільською радою Козівського району Тернопільської області, де вказано у відомостях про нареченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : місце народження - Україна, Тернопільська область, Козівський район, село Великий Ходачків (а.с.36) та актовий запис про народження № 2 від 02 лютого 1953 року, складений виконавчим комітетом Великоходачківської сільської ради депутатів трудящих Козлівського району Тернопільської області УРСР, з якого видно, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_11 , стать чоловіча, живонароджена друга дитина, батьки - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яких місце проживання: Україна, Тернопільська область, Козівський район, село Великий Ходачків, видане свідоцтво серії НОМЕР_5 і вказаний запис внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 18.01.2011 (а.с.38).

Також заявником надано суду копію свідоцтва про восьмирічну освіту серії НОМЕР_2 , видане 21 листопада 1969 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 навчався у В. Ходачківській середній школі Козівського району Тернопільської області (а.с.17).

Крім того, за клопотанням заявника судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили, що ОСОБА_1 проживав у с. В. Ходачків станом на 24 серпня 1991 рік, нікуди не виїжджав.

Колегія суддів, вивчивши заяву ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що встановленими у справі обставинами та наданими заявником доказами у сукупності підтверджено факт постійного проживання скаржника на території України станом на 24 серпня 1991 року, тому заяву ОСОБА_1 слід задовольнити і встановити юридичний факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що встановленими у справі обставинами та наданими заявником доказами у сукупності підтверджено факт постійного проживання скаржника на території України станом на 24 серпня 1991 року, тому заява є обґрунтованою, отже її належить задовольнити.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про встановлення факту проживання на території України - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 січня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів