У Х В А Л А

Справа № 126/51/25

Провадження № 2/126/447/2025

"20" січня 2025 р. м. Бершадь

Суддя Бершадського районного суду Вінницької області Гуцол В. І.

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою судді Бершадського районного суду Вінницької області від 13.01.2025 позовну заяву було залишено без руху з наступних підстав.

В поданій суду заяві позивачка ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_2 проживає в м. Альмере Нідерланди. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 відповідач ОСОБА_2 є громадянином Ісламської Республіки Іран. Шлюб зареєстровано Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Як на підставу для визначення підсудності позивачка зазначає на місце свого проживання: АДРЕСА_1 . Позивачем не надано жодного доказу щодо місцезнаходження майна відповідача та те, що останнім відомим зареєстрованим місцем проживання або перебування відповідача чи постійного заняття (роботи) є адреса, що територіально відноситься до Бершадського районного суду Вінницької області.

Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Згідно ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. подружжя, будучи громадянами різних держав, можуть обрати право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Таке можливо, тільки якщо вони не мають спільного місця проживання або якщо особистий закон кожного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ст.110 СК України, розірвання шлюбу можливе за заявою одного з подружжя.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ, позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача - за місцем проживання позивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь-кого з них. У разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами.

Приписами ст. 497 ЦПК України встановлено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст.77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).

Так, згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.2 ст.28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до ч. 9, ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцем знаходження майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцем знаходження його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, від шлюбу у позивачки з відповідачем спільних дітей немає, тобто підстав для застосування ч.2 ст.28 ЦПК України при визначенні підсудності справи у позивача не встановлено відповідно до змісту вивчених додатків до позову.

Будь-яких доказів спільного проживання сторін на території України, наявності або відсутності угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність справи про розірвання шлюбу судам України або іноземним судам, позивачем не надано. Також, позивачем не надано доказів про те, що вона не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача та домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до вимог ст. 190, 498 та 499 ЦПК України, вручення відповідачеві ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та доданих до неї документів здійснюється шляхом звернення суду України з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Частиною 2 статті 3 ЦПК України визначено, що правила міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються, якщо цим договором передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом.

Міжнародним договором, чинним для України та Ісламської Республіки Іран щодо даних правовідносин, є Конвенція про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, підписана в м. Гаага 15 листопада 1965 року (далі Конвенція), згода на обов`язковість якої надана згідно з Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2052-ІІІ.

Частиною 2 статті 3 Конвенції визначено, що до прохання (у даному випадку судового доручення) додається документ, який підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Таким чином, до позовної заяви має бути додано по дві копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Також необхідно зважати на те, що частиною третьою статті 5 Конвенції передбачене право Центрального Органу запитуваної Держави вимагати складення або перекладу документу офіційною мовою або однією з офіційних мов запитуваної Держави. За таких обставин доцільним є надання копій позовної заяви з додатками у перекладі на мову Ісламської Республіки Іран, з завіренням перекладу перекладачем (печаткою бюро перекладу), для запобігання повернення судового доручення без вручення відповідачеві через відсутність перекладу на офіційну мову.

Враховуючи вищенаведене, зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме не надано: докази спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам; доказів станом на день звернення до суду щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання або зареєстрованого у встановленому законом порядку місця перебування відповідача; домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них; докази про неможливість за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача; копій позовної заяви з додатками у перекладі на мову Ісламської Республіки Іран, з завіренням перекладу перекладачем (печаткою бюро перекладу), для запобігання повернення судового доручення без вручення відповідачеві через відсутність перекладу на офіційну мову.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175 - 177 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на вищезазначене, вважаю, що позовна заява підлягає залишенню без руху, з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків.

Суд акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Враховуючи зазначене, залишення позовної заяви без руху жодним чином не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя після усунення недоліків позову.

Позивачці ОСОБА_1 був наданий строк не більше десяти днів для усунення вищезазначених недоліків позовної заяви.

На виконання вищезазначених недоліків позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 надано до суду копію посвідки на тимчасове проживання відповідача на території України № НОМЕР_2 від 14.01.2022, довідку № 286 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.

Таким чином, у встановлений судом строк позивачка ОСОБА_1 частково усунула недоліки поданої нею позовної заяви.

Відповідно до ч.3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У зв`язку з тим, що у встановлений судом строк позивачка вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху в повному не виконала, позовну заяву слід повернути на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України, роз`яснивши положення ч. 7 ст. 185 ЦПК України, у відповідності до якої повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. 185 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - вважати неподаною і повернути позивачці.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана до або через відповідні суди, протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. У разі якщо ухвалу не було вручено у день її складання, учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали.

Суддя В. І. Гуцол