Справа № 362/388/25
Провадження № 2/362/1451/25
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

"20" січня 2025 р.

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі судді Поповича О.В. перевірив матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зняття заборони на нерухоме майно й

установив:

До суду надійшов зазначена позовна заява з вимогою скасувати заборону на відчуження нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 та присадибної земельної ділянки, кадастровий номер :02:017:0173 АДРЕСА_1 , що належать на праві власності позивачу - ОСОБА_1 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що арешт на майно позивача було накладено постановою державного виконавця від 08 серпня 2005 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-1652, виданого 25 квітня 2005 року Васильківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Васильківського відділення № 3031 Ощадного банку України боргу в розмірі 2190 грн 96 коп.

Отже, позивач є стороною (боржником) у згаданому виконавчому провадженні.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття Закону України «Про виконавче провадження»).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), на яку посилається відділ державної виконавчої служби у касаційній скарзі, зазначено, що «відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки у цій справі арешт на майно позивача було накладено державним виконавцем в порядку виконання рішення суду, позовна заява про звільнення такого майна з-під арешту не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за його позовною заявою, а питання про зняття арешту з майна повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Отже, у відкритті провадження у справі належить відмовити.

Керуючись статтями 186, 447-448 ЦПК України, суд

постановив:

відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про зняття заборони на нерухоме майно.

Роз`яснити позивачу його право звернутися до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця в порядку, визначеному Розділом VII ЦПК України.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу. Копію позовної заяви залишити в суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання до Київського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Попович