Справа № 362/5906/24
Провадження № 2/362/666/25
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2025 року

суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчук О.Л., розглянувши в порядку спрощеного провадження у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вони набули спільне майно у вигляді двох земельних ділянок в селі Дзвінкове Васильківського району Київської області.

Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивачка просить визнати вказані дві земельні ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину кожної із земельних ділянок (т.с. 2, а.с. 106 111).

Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Відповідач надав відзив на позов у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, вказані дві земельні ділянки були придбані за грошові кошти які належали йому особисто (т.с. 1, а.с. 145 148).

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

В період часу з 10 серпня 2020 року по 20 квітня 2024 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10 серпня 2020 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20 квітня 2024 року (т.с. 2, а.с. 15, 16).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 листопада 2020 року, ОСОБА_2 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0750 гектари, кадастровий номер :01:015:0159 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 25 28).

Також, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 листопада 2020 року, ОСОБА_2 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0610 гектари, кадастровий номер :01:015:0160 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 17 20).

При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого, станом на дату постановлення цього рішення суду, село Дзвінкове територіально розташоване у Боярській міській територіальній громаді Фастівського району Київської області.

Тобто, слід зробити висновок, що вказані дві земельні ділянки є майном, набутим подружжям за час шлюбу, а тому в силу положень сімейного законодавства належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Натомість, відповідач заперечує вказаний факт, посилаючись на те, вказані дві земельні ділянки були придбані за грошові кошти які належали йому особисто.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, у випадку коли відповідач посилається на придбання спірного майна за власні грошові кошти, то, відповідно до наведеної норми цивільного процесуального закону, саме відповідач повинен довести перед судом вказану обставину, у тому числі шляхом надання відповідних письмових доказів.

Тобто, за приписами чинного цивільного процесуального закону за правилами якого здійснюється розгляд вказаної цивільної справи, саме відповідач повинен довести перед судом обставини на які він посилається.

Проте, витребуваними судом за клопотанням представника позивача письмовими доказами, стороною позивача спростовано заперечення відповідача про те, що вказані дві земельні ділянки були придбані за грошові кошти які належали особисто відповідачу.

Зокрема, із наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком Р.О. належним чином завіреної копії письмової заяви ОСОБА_1 вбачається, що остання надала свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договорів від 14 листопада 2020 року купівлі-продажу земельних ділянок (т.с. 2, а.с. 134).

За змістом вказаної заяви ОСОБА_1 від 13 листопада 2020 року судом встановлено, що вона цією заявою дала згоду на купівлю її чоловіком договору купівлі-продажу будь-якого нерухомого майна на території України.

При цьому, у вказаній заяві ОСОБА_1 чітко і беззастережно заявила, що грошові кошти за які купується майно, є їх спільною сумісною власністю і набуті ними під час зареєстрованого шлюбу (т.с. 2, а.с. 134).

Саме вказану заяву ОСОБА_1 від 13 листопада 2020 року надав ОСОБА_2 нотаріусу при купівлі зазначених двох земельних ділянок, а саме:

-в пункті 25 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0750 гектари від 14 листопада 2020 року записано про укладення даного договору за згодою дружини покупця ОСОБА_1 викладеною у формі нотаріально завіреної заяви від 13 листопада 2020 року за реєстровим № 2095;

-в пункті 25 договору купівлі-продажу земельної ділянки 0,0610 гектари від 14 листопада 2020 року записано про укладення даного договору за згодою дружини покупця ОСОБА_1 викладеною у формі нотаріально завіреної заяви від 13 листопада 2020 року за реєстровим № 2095.

Отже, купуючи у власність вказані дві земельні ділянки, відповідач погодився із викладеним у нотаріально завіреній заяві позивачки від 13 листопада 2020 року за реєстровим № 2095 твердженням про те, що грошові кошти за які купується майно, є їх спільною сумісною власністю і набуті ними під час зареєстрованого шлюбу.

Про вказане також беззаперечно свідчить той факт, що для укладення двох договорів купівлі-продажу зазначених двох земельних ділянок, ОСОБА_1 не надала письмову згоду із застереженням про те, що грошові кошти за які купується майно, належать особистою її чоловіку.

Як наслідок, під час розгляду справи відповідачем не виконано передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, відповідач не довів ту обставину на яку він посилається як на підставу своїх заперечень, а саме: обставину придбання спірних земельних ділянок за грошові кошти які належали йому особисто.

Отже, у суду є усі правові підстави для визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, як подружжя та його включення в поділ майна.

З урахуванням часу перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, до даних правовідносин слід застосовувати положення чинного Сімейного кодексу України.

Відповідно до норми частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Насамперед, при вирішенні позовних вимог заявлених у пункті першому прохальної частини позову, суд враховує та керується правовими висновками які викладено у постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року по справі № 755/12204/18 про те, що віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ, а тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про визнання майна спільним майном подружжя сторін судам належало відмовити.

Тобто, у разі встановлення правового режиму спільної власності на майно набуте у шлюбі, суд здійснює його поділ і для цього непотрібно окремо і додатково визнавати таке майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку із цим, суд відмовляє в задоволенні заявлених у пункті першому прохальної частини заяви позовних вимогах про визнання спільним сумісним майном подружжя вказаних двох земельних ділянок.

Вирішуючи по суті решту позовних вимог, суд керується наступними нормами цивільного законодавства.

Норми частин 1 і 2 статті 70 Сімейного кодексу України передбачають, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Шлюбного договору між сторонами немає.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що мають істотне значення, зокрема про те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Отже, у суду наявні підстави для поділу між сторонами вказаного нерухомого майна, що слід здійснити згідно із нормами частин першої та другої статті 70 Сімейного кодексу України на засадах рівності часток майна дружини та чоловіка.

За таких обставин, позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в обсязі визначеному судом.

Оскільки за змістом позову позивачем в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України зроблено заяву про надання доказів розміру судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат у даному рішенні суду з огляду на процесуальну можливість постановлення додаткового судового рішення про розподіл судових витрат між сторонами.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 7, 60, 70 Сімейного кодексу України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Частково задовольнити позов.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,0750 гектари, кадастровий номер :01:015:0159 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,0610 гектари, кадастровий номер :01:015:0160 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного рішення суду 16 січня 2025 року.