Єдиний унікальний номер судової справи 486/1243/24
Номер провадження 22-ц/812/69/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

20 січня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 24 жовтня 2024 року під головуванням судді Волощук О.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 21 липня 2011 року.

Сторони є батьками повнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02 вересня 2011 року та до досягнення нею повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_2 донька сторін досягне повноліття та стягнення аліментів за судовим рішенням буде припинено.

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 разом з донькою проживають окремо від відповідача, та добровільно матеріальної допомоги останній не надає.

З 01 вересня 2023 року ОСОБА_3 навчається у Державному закладі «Південноукраїнський національний педагогічний університет (м. Одеса) імені К.Д. Ушинського» на заочній формі навчання на контрактній основі, у зв`язку із чим не має можливості працевлаштуватись, щоб самостійно отримувати заробіток, а коштів, які має змогу надавати позивач доньці не вистачає.

Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати свою дитину, проте домовленості щодо подальшого стягнення аліментів та їх розміру в добровільному порядку сторони не досягли.

Посилаючись на викладені обставини, а також на обов`язок відповідача утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня досягнення донькою повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , і до закінчення навчання, але не пізніше ніж до досягнення донькою двадцяти трьох років.

В подальшому, 07 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну позовних вимог, та остаточно просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 400 грн. щомісячно, починаючи з дня досягнення донькою повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 і до закінчення навчання, але не пізніше ніж до досягнення донькою двадцяти трьох років.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, аліменти в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 30 липня 2024 року та до припинення навчання, але не більше ніж до досягнення донькою двадцяти трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення міського суду обґрунтовано тим, що відповідач працевлаштований, має дохід та пенсію, згоден сплачувати аліменти, але просить зменшити розмір аліментів, який просить стягнути з нього позивач, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, непрацездатної дружини чи батьків на утриманні не має, а тому суд вважав, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 1 000 грн. щомісячно, що відповідатиме потребам позивача в допомозі на утриманні дитини та можливостям відповідача надавати допомогу у вказаному розмірі, до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років, починаючи стягнення з дня повноліття дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення міським судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано принцип рівності прав та обов`язків батьків у матеріальних витратах на дитину. З 2011 року донька проживала з позивачем та відповідач частково сплачував аліменти, у зв`язку з чим, на сьогодні, в нього існує заборгованість з їх сплати. Позивач оплачує навчання дитини, її харчування, одяг проживання, проїзд, лікування та інші потреби, що значного перевищує 1 000 грн., які суд визначив для сплати відповідачем.

Крім того, судом було надано перевагу інтересам інших дітей відповідача, а інтереси повнолітньої доньки, яка потребує допомоги, було проігноровано.

При цьому, звернуто увагу суду на те, що відповідач ввів позивача в оману, оскільки саме на його прохання, врахувавши наявність в нього двох неповнолітніх дітей, вона змінила позовні вимоги з 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходів) на тверду грошову суму в розмірі 1 400 грн., та ОСОБА_2 запевнив її, що зможе сплачувати аліменти в такому розмірі. Проте, в супереч домовленості сторін, у судовому засіданні визнав позов лише частково на суму 1 000 грн.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до положень ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України).

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються Главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199,200,201 СК України).

Так, ст.199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Зазначений обов`язок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання має той з батьків з яким проживає син, дочка, які продовжують навчання, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Отже, сторонами за даною категорією справ можуть бути як позивачем один із батьків, з ким проживає повнолітня дитина, так і самі повнолітні дочка, син, а відповідачем другий з батьків.

Відповідно до ст.ст.199,200 СК України обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів, як певний вік (від 18 до 23 років), продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі і наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналогічні положення закріплені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, в якому роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

До відносин між батьками і дочкою, сином, щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 СК України.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, тобто, розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, визначається з урахуванням матеріального становища сторін, стану здоров`я платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних членів сім`ї та інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст.191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час розгляду справи досягла повноліття (а.с.3,4).

Відповідно до довідки навчального закладу №69.23/24 від 24 травня 2024 року ОСОБА_5 є студенткою 1 року навчання 2 групи факультету початкового навчання заочної форми навчання Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет (м. Одеса) імені К.Д. Ушинського». Термін навчання з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2027 року (а.с.7).

Отже, з системно-логічного аналізу викладених вище обставин слідує, що ОСОБА_5 має право на отримання аліментів у зв`язку з продовженням навчання і до досягнення нею 23 років, та такий обов`язок по утриманню поширюється на обох батьків, за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 обов`язку зі сплати аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання.

Вирішуючи справу, колегія суддів виходить з того, що між сторонами існує спір щодо сплати аліментів на дитину, що продовжує навчання, який стосується розміру їх сплати, а тому він має бути вирішений саме судом.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження №61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (ст.185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199,200,201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Враховуючи, що донька відповідача, ОСОБА_5 досягла повноліття, продовжує навчання у Державному закладі «Південноукраїнський національний педагогічний університет (м. Одеса) імені К.Д. Ушинського» та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, а також беручи до уваги, що відповідач є працездатною особою, має роботу та відповідний заробіток, тобто має можливість надавати таку матеріальну допомогу (протилежного суду не надано), то відповідно до ст.141 СК України та ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», якими визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, та приймаючи до уваги те, що відповідач має законний обов`язок щодо утримання двох неповнолітніх дітей, колегія суддів вважає, що розмір аліментів, який визначений судом першої інстанції, відповідає обставинам даної справи.

При цьому, аргументи апеляційної скарги зводяться переважно до незгоди позивача із визначеним судом першої інстанції розміром стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки в сумі 1 000 грн. та можливості відповідача надавати таке утримання в сумі 1 400 грн. щомісяця. Втім, колегія суддів такі аргументи відхиляє, оскільки їм була надана оцінка судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доказів на підтвердження вартості інших витрат, пов`язаних з навчанням дочки (вартості підручників, посібників для навчання, вартості іншого приладдя, проїзду до навчального закладу, тощо), позивач не надала і такі не встановлені судом першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині часу, з якого присуджується розмір аліментів на навчання дитини, що встановлений судом з 30 липня 2024 року.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому, вирішуючи справу, колегія суддів враховує ч.4 ст.367 ЦПК України про те, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що ОСОБА_5 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , то колегія суддів вважає за необхідне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 жовтня 2024 року в частині часу початку присудження аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх дочки ОСОБА_5 , яка продовжує навчання, змінити, та вважати початком присудження аліментів 12 серпня 2024 року.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення Юноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 жовтня 2024 року змінено лише в частині часу присудження аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, то підстав розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 жовтня 2024 року в частині часу початку присудження аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх повнолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання - змінити, та вважати початком присудження аліментів 12 серпня 2024 року.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 23 січня 2025 року