КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/1291/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2385/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Олійника В.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Опанасюка І.О.,-

встановив:

У червні 2024 року ТОВ «Новий Колектор» звернулось до суду із названим позовом.

ТОВ «Новий Колектор» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 000 грн 00 коп., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 7 000 грн 00 коп.; сума заборгованості за відсотками у розмірі 14 000 грн 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 травня 2021 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 07.05.2021-100005844.

29 лютого 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № 290224-11, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 07.05.2021-100005844.

ТОВ «Новий Колектор» зазначало, що відповідачем порушено умови вказаного кредитного договору, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2024 року у задоволенні названого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Новий Колектор» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності в матеріалах справи первинних бухгалтерських документів на підтвердження перерахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 07 травня 2021 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 07.05.2021-100005844. Сума кредиту - 7 000 грн 00 коп. Строк кредиту - 14 днів.

29 лютого 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № 290224-11, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 07.05.2021-100005844.

Станом на 28 травня 2024 року загальна сума заборгованості становить 21 000 грн 00 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 000 грн 00 коп.; сума заборгованості за відсотками у розмірі 14 000 грн 00 коп.

Обґрунтовуючи поданий позов, ТОВ «Новий Колектор» зазначило, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, заборгованість не погасила. Враховуючи укладений договір факторингу, позивач набув право грошової вимоги до відповідача в розмірі 21 000 грн 00 коп.

На підтвердження позовних вимог ТОВ «Новий Колектор» надало копію: заявки на укладення кредитного договору; паспорту споживчого кредиту; пропозиції укладення кредитного договору; реєстру прав вимог № 1; доказів відправлення повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу; акту приймання-передачі переліку до договору факторингу № 290224-11; довідки про заборгованість відповідача; підтвердження укладання кредитного договору.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положеннями ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбуваєтьсяв інформаційно-телекомунікаційній системі суб'єкта електронної комерції, для прийняття пропозиціїукласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону,вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відтак, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом, і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19.

Так, звертаючись до суду із позовом ТОВ «Новий Колектор» надало довідку про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором № 07.05.2021-100005844.

Надана товариством довідка суми боргу за кредитним договором не є зведеними документами, не погоджені з ОСОБА_1 та не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами.

Довідка про розмір простроченої заборгованості за кредитним договором № 07.05.2021-100005844, на які посилався позивач у позовній заяві і які досліджувалися судом першої інстанції, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Вказана довідка з зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документами, що створені самим позивачем а, відтак, інформація зазначена в ній, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вона була складена, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Відтак, апеляційний суд вважає недоведеним позивачем наявність у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірі, зазначеному у довідці ТОВ «Новий Колектор».

Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування відсотків за кредитним договором, факту отримання відповідачем кредитних коштів.

Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

Судом першої інстанції враховано, що надана позивачем довідка заборгованості за кредитним договором не містить даних про зарахування кредитних коштів та даних про нарахування фінансовою компанією заборгованості за процентноюставкою за кожен день прострочення.

Відтак, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ТОВ «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити.

Висновок суду першої інстанції є правильним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про доведеність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 21 000 грн 00 коп. колегія суддів оцінює критично, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 24 липня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки в силу положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, тому у відповідності до ч. 3 ст. 389 ЦПК України винесена постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст складено 20 січня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

В.І. Олійник