КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3112/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Лізинг» (далі - ТОВ «Авентус Лізинг») про визнання недійними окремих умов договору фінансового лізингу.

Позов обґрунтував тим, що 10 серпня 2022 року між ним та ТОВ «Авентус Лізинг» у простій письмовій формі укладений договір фінансового лізингу № 2 185, предметом якого є автомобіль «Ford Transit Connect» вартістю 435 326,21 грн. Строк лізингу становить 36 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі об`єкта фінансового лізингу, а загальна сума лізингових платежів - 785 492,01 грн.

Умовами зазначеного договору, а саме пунктами 11.1, 11.2, 11.3, 11.3.1 передбачено право лізингодавця нараховувати та обов`язок лізингоодержувача сплатити неустойку (пеню, штраф) за несвоєчасну сплату (прострочення оплати) лізингових платежів згідно встановленого графіку платежів та за несвоєчасне повернення об`єкта фінансового лізингу після розірвання лізингодавцем договору в односторонньому порядку.

Вказував, що вказаний договір фінансового лізингу, предметом якого є найм транспортного засобу, а сторонами - фізична і юридична особи, всупереч положень статті 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, тому відповідно до вимог статті 220 ЦК України вважається нікчемним.

На час укладення договору відповідач не повідомив, що у нього відсутня ліцензія на надання фінансових послуг, а також, на думку позивача, умови договору в розумінні норм статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять несправедливі умови, що суттєво знижує його права та розширює права лізингодавця, оскільки встановлений розмір неустойки (пені, штрафу) перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та є завищеним, що свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за цим договором.

Вважав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором фінансового лізингу є завищеною, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, адже у кредитора наявна можливість стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки, що перетворює її на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З наведених вище підстав ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними пункти 11.1, 11.2, 11.3, 11.3.1 договору фінансового лізингу № 2 185 від 10 серпня 2022 року, укладеного між ним та ТОВ «Авентус Лізинг».

17 травня 2024 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2 185 від 10 серпня 2022 року, укладений між сторонами, та стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач в особі представника - адвоката Пушкарьова О.О. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 464/7192/15-ц, від 05 березня 2018 року у справі № 731/45/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 613/433/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 641/1721/16-ц.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи та норм матеріального права і є аналогічними позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргувідповідач в особі представника - адвоката Лисенка Д.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції вірно встановив обставини справи й ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що спірні правовідносини виникли 10 серпня 2022 року та регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг» в редакції від 13 червня 2021 року, відповідно до якої нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов`язковим.

Згідно із частинами другою, третьою статті 15 цього Закону у редакції, яка була чинна на момент виникнення правовідносин між сторонами, договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Позивачем не надано доказів щодо заявлення ТОВ «Авентус Лізинг» вимоги нотаріально посвідчити договір фінансового лізингу № 2 185 від 10 серпня 2022 року.

Звертає також увагу на те, що зміст позовної заяви містить взаємовиключні критерії, а саме нікчемність договору фінансового лізингу та визнання його недійсним.

Позивач залишив без уваги, які саме обставини чи дії відповідача змусили його подати даний позов 07 травня 2024 року, адже спірні правовідносини виникли ще 10 серпня 2022 року. При цьому останній не заперечує факт особистого підписання договору фінансового лізингу та не надає доказів належного виконання ним зобов`язань зі сплати лізингових платежів.

Крім того, позивач не конкретизує, які погоджені сторонами умови договору фінансового лізингу суперечать цивільному законодавству. Є очевидним, що позивач намагається створити модель, за якої у разі порушення зобов`язання зі сплати лізингових платежів жодна відповідальність (штраф та пеня) для лізингоодержувача не повинна застосовуватись.

Відповідач не є банком і не надавав кошти безпосередньо позивачу, а відтак списання штрафів та пені, які нараховуються за прострочення виконання майнового зобов`язання не має жодного відношення до спірних правовідносин.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Авентус Лізинг» - адвокат Лисенко Д.В.заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явився і явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи його представник повідомлений належним чином, однак причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторони позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що 10 серпня 2022 року між ТОВ «Авентус Лізинг» (лізингодавець) і ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 2 185, відповідно до умов якого лізингодавець набуває у власність та передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування лізингоодержувачу з правом викупу бувше у використанні майно (далі - предмет лізингу): автомобіль «Ford Transit Connect», 2014 року випуску, номер шасі: НОМЕР_1 , вартістю 435 326,21 грн, на строк 36 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі та зі сплатою загальної сума лізингових платежів у розмірі 785 492,01 грн, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, визначені у графіку внесення лізингових платежів, а також інші платежі відповідно до умов договору (а.с. 6-14).

Відповідний договір укладено сторонами у простій письмовій формі та був узгоджений графік платежів.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання зазначеного правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 13 червня 2021 року Законом України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Судом не встановлено, що перед укладенням та на момент укладення договору фінансового лізингу позивач заявляв вимоги щодо нотаріального посвідчення договору, а враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 24 квітня 2024 року по справі № 756/11019/22, суд першої інстанції вважав, що оспорюваний договір відповідає вимогам частини третьої статті 15 Закону України «Про фінансовий лізинг», а доводи сторони позивача про його нікчемність є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

З огляду на зазначене та враховуючи параграф 1 глави 58 ЦК України вбачається, що у частині другій статті 806 ЦК України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфа 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави.

Таку правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 527/1998/20, на яку, як на підставу позову, посилався позивач.

Натомість у справі, яка переглядається, оспорюваний договір лізингу був укладений між ТОВ «Авентус Лізинг» та ОСОБА_1 10 серпня 2022 року, тобто вже після набрання чинності новим Законом України від 04 лютого 2021 року № 1201-IX «Про фінансовий лізинг» (набрав чинності 13 червня 2021 року), і тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються цим Законом в новій редакції, який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із статтею15 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на час укладення договору) договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі.

Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін.

Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору (частина третя статті 15 вказаного Закону).

Отже, починаючи з 13 червня 2021 року, нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Встановивши, що перед укладенням та на момент укладення договору фінансового лізингу позивач не заявляв вимог до відповідача щодо нотаріального посвідчення цього договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір відповідає вимогам частини третьої статті 15 Закону України «Про фінансовий лізинг», тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його позову про визнання договору фінансового лізингу нікчемним, тобто таким, що є недійсним у силу закону.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 464/7192/15-ц, від 05 березня 2018 року у справі № 731/45/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 613/433/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 641/1721/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається представник, встановлені різні фактичні обставини.

Водночас висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 756/11019/22 (провадження № 61-10883св23) та є релевантною до правовідносин сторін у даній справі.

Доводи позивача про те, що пункти 11.1, 11.2, 11.3, 11.3.1 оспорюваного договору щодо сплати неустойки (пені, штрафу) за порушення лізингоодержувачем взятих на себе зобов'язань в силу пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містять несправедливі умови та порушують його права як споживача не приймаються до уваги колегією суддів і не можуть бути підставою для задоволення вимог в межах пред`явленого позову.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у первісно поданій позовній заяві представник позивача просив суд визнати недійсними пункти 11.1, 11.2, 11.3, 11.3.1 договору фінансового лізингу № 2 185 від 10 серпня 2022 року з вказаних вище підстав.

Проте, згодом подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої якої просив суд визнати договір фінансового лізингу № 2 185 від 10 серпня 2022 року недійсним в цілому з підстав того, що він не був нотаріально посвідчений. Вказані позовні були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Таким чином визнання недійсним певного положення правочину не є підставою для визнання недійсним правочину в цілому.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, так як правом визначати предмет та підставу позову наділений виключно позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати, зокрема, предмет позову.

За наведених обставин в суду першої інстанції не було підстав для надання юридичної оцінки на предмет несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» окремих пунктів договору фінансового лізингу, який позивач просив визнати недійсним в цілому.

Як зазначив сам представник позивача у заяві про зміну предмету позову, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини цієї справи, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року у даній справі - без змін.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 січня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній