справа № 754/3897/24 головуючий у суді І інстанції Бабко В.В.
провадження № 22-ц/824/3345/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у місті Києві поданою представником - Глущенко Оксаною Миколаївною на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, у якому просив суд:

стягнути з державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є інвалідом 1 групи, категорії А, лежачий хворий, не здатен до самообслуговування та залежний від стороннього догляду, з ураженням опорно-рухового апарату.

Слідчим відділом Печерського УП ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0005502 від 14 грудня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Потерпілим у кримінальному провадженні є ОСОБА_1 . Однак за час досудового розслідування слідчими не надавались жодних відомостей про хід досудового розслідування, не було допитано позивача, як потерпілого та свідків, не були вилучені необхідні документи та не зібрано інших доказів у вказаному кримінальному провадженні, не було встановлено вид і розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням. Через бездіяльність слідчих СВ Печерського УП ГУ НП у м. Києві, позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягала у відчутті психологічної напруженості, фрустрації, розчарування в діяльності правоохоронних органів, відчуття беззахисності, безпорадності.

12 квітня 2024 року до суду від Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на недоведеність позивачем факту заподіяння моральних страждань та причинного зв`язку між діями, рішеннями, бездіяльністю уповноважених вимогами КПК України спеціальних суб`єктів у кримінальному провадженні №0005502 та настання шкоди. Зазначали, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, в даному випадку є прокуратура. Оскільки нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, у формі процесуального керівництва, здійснює прокурор, а не ГУ НП у м. Києві.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року позов задоволено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник Головного управління Національної поліції України у м. Києві - Глущенко Оксана Миколаївна 16 жовтня 2024 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги та доводи апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що за заявою позивача про вчинення злочину у сфері медичної діяльності органом досудового розслідування Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0004924 від 02 вересня 2020 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 140, ч. 1, ст. 139, ст. 141, ч. 1 ст. 142, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 396 КК України, де позивача визнано потерпілим. Відсутність завдання останньому шкоди органом досудового розслідування встановлена судом при розгляді судом цивільної справи №755/1310/23.

Прямий причинно-наслідковий зв`язок зі шкодою, яка вплинула на здоров`я позивача та призвела до незворотних наслідків з невиконання слідчим ухвали слідчого судді відсутній. Судом першої інстанції не враховано, що вказана ухвала, в якій зазначений неправильний номер кримінального провадження, в силу приписів статті 19 Конституції України, не може бути виконана органом досудового розслідування Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві. Цей факт є наслідком бездіяльності позивача і за час з`ясування цієї обставини останнім не вжито жодних заходів для виправлення описки в судовому рішенні. У такому виді судове рішення не підлягає виконанню, про що позивача було повідомлено і органом досудового розслідування, дії якого оскаржує позивач в порядку визначеному ЦПК України, і відповідачем у цій справі. Пасивність дій позивача вказує на відсутність інтересу до кримінального провадження №0005502, а відповідно - відсутність шкоди, як основного елементу делікту. Суд повинен був установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача 50 000 грн не призведе до поновлення прав останнього та поновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005502. Єдино правильним варіантом вирішення цього питання може бути вжиття заходів позивачем у передбаченому законом порядку, в порядку встановленому КПК України.

Позивачем, визначено уповноваженим органом представляти інтереси держави в цій справі ГУ НП у м. Києві, але відповідною компетенцією ця юридична особа не наділена.

КПК України наділив відповідними повноваженнями саме орган досудового розслідування (слідчого), а не територіальний орган Національної поліції України (юридичну особу), що неправильно встановлено судом першої інстанції.

Державою в особі слідчого судді у певному кримінальному провадженні, яке зазначено в заяві позивача винесено ухвалу, якою поновлені інтереси позивача, тому Держава Україна не підлягає притягненню до цивільно-правої відповідальності. Позивачем безпідставно відокремлено спеціальних суб`єктів, діяльність яких врегульована нормами КПК України, та делегована державою для забезпечення охорони та захисту конституційних прав. Діяльність слідчого, прокурора та слідчого судді в кримінальному провадженні №0005502 свідчить про виконання державою основної функції захисту прав громадян.

Саме лише твердження про порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року поновлено Головному управлінню Національної поліції України строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у місті Києві поданою представником - Глущенко Оксаною Миколаївною на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги з додатками направлено до електронного кабінету ОСОБА_1 та за даними Звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду доставлено 29 листопада 2024 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Відзив позивача на апеляційну скаргу відповідача на адресу апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до довідки до акту огляду МСЕК за №134952 від 08 липня 2011 року, є інвалідом 1 групи, категорії А, з ураженням опорно-рухового апарату, загальне захворювання. Потребує стороннього побутового та спеціального медичного догляду.

05 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення злочину працівниками Міністерства охорони здоров`я та Департаменту охорони здоров`я м. Києва щодо підробки документів та зміну встановленого йому діагнозу із «Осифікати» на «Остиофіти».

10 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягала у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за його заявою від 05 вересня 2019 року.

26 вересня 2019 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва по справі №757/48430/19-к зобов`язано уповноважених осіб Печерського УП ГУ НП в м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості із заяви ОСОБА_1 від 05 вересня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування з приводу повідомлених даних.

14 грудня 2019 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді від 26 вересня 2019 року, по справі №757/454630/19-к внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №60005502, за відомостями із заяви ОСОБА_1 від 05 вересня 2019 року.

16 лютого 2019 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві було повідомлено ОСОБА_1 про початок досудового розслідування в кримінальному провадженні №60005502, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського УП ГУ НП у м. Києві із клопотанням про залучення його в якості потерпілого в кримінальному провадженні №60005502.

11 лютого 2020 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві, було надано відповідь ОСОБА_1 з приводу його звернення (клопотання), в рамках кримінального провадження №60005502, відповідно до якого клопотання розглянуто та направлено на приєднання до матеріалів кримінального провадження.

31 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського УП ГУ НП у м. Києві із клопотаннями про вилучення документів, про виклик та допит свідків в рамках кримінального провадження №60005502.

25 вересня 2020 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві було повідомлено ОСОБА_1 , що кримінальне провадження №60005502 від 14 грудня 2019 року, було закрито 20 червня 2020 року.

15 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою на постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 20 червня 2020 року.

09 квітня 2021 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, по справі №754/9304/21-к скасовано постанову слідчого СВ Печерського УП ГУ НП в м. Києві від 20 червня 2020 року про закриття кримінального провадження №60005502 від 14 грудня 2019 року за ч. 1 ст. 358 КК України. Продовжено проведення досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження №60005502 від 14 грудня 2019 року.

Ухвала Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року містить не відповідність у номері кримінального провадження в одну цифру, а саме 0005502 замість 0005502, однак всі інші вихідні дані відповідають належному кримінальному провадження.

21 жовтня 2021 року Відділом дізнання Національної поліції у м. Києві ОСОБА_1 було надано відповідь про результати розгляду скарги, відповідно до якого зазначено, що станом на теперішній час, постанову про закриття кримінального провадження від 20 червня 2020 року, рішенням Печерської окружної прокуратури не скасовано.

06 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Керівника Печерської окружної прокуратури м. Києва зі скаргою щодо невиконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2021 року, відповідно до якої просив зобов`язати слідчого СВ ГУ НП Печерського району м. Києва, продовжити проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №60005502 від 14 грудня 2019 року.

24 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Керівника прокуратури м. Києва Кіпера О.О., зі скаргою щодо невиконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року, відповідно до якої просив зобов`язати слідчого СВ ГУ НП Печерського району м. Києва, продовжити проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №60005502 від 14 грудня 2019 року.

26 серпня 2022 року Київською міською прокуратурою було направлено скаргу ОСОБА_1 за належністю до Печерської окружної прокуратури м. Києва.

04 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора України Костіна А.Є. зі скаргою щодо виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року, відповідно до якої просив зобов`язати слідчого СВ ГУ НП Печерського району м. Києва, продовжити проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 60005502 від 14 грудня 2019 року.

05 січня 2023 року Офісом Генерального прокурора направлено скаргу ОСОБА_1 за належністю до Київської міської прокуратури.

06 січня 2023 року Київська міська прокуратура, звернення ОСОБА_1 , яке надійшло з Офісу Генерального прокурора, щодо забезпечення виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року, направила за належністю Печерській окружній прокуратурі м. Києва та Головному управлінню Національної поліції у м. Києві.

10 січня 2023 року Печерська окружна прокуратура м. Києва, направила за належністю звернення ОСОБА_1 до Начальника підрозділу дізнання Печерського УП ГУ НП в м. Києві.

09 лютого 2023 року Слідчим управління Головного управління Національної поліції в м. Києві, ОСОБА_1 надано відповідь про розгляд скарги. Зазначено, що на даний час постанова про закриття кримінального провадження від 20 червня 2020 року, в рамках кримінального провадження №60005502 від 14 грудня 2019 року, не скасована. Слідчими підрозділами Головного управління Національної поліції у м. Києві досудове розслідування у кримінальному провадженні №60005502 не здійснюється.

06 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Начальника слідчого відділу Печерського ГУ НП в м. Києві зі скаргою, у якій просив зобов`язати уповноважену особу СВ ГУ НП Печерського району м. Києва виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року та продовжити проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №60005502 від 14 грудня 2019 року.

03 квітня 2023 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві надано відповідь ОСОБА_1 , що кримінальне провадження №00005502 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Також повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, термін розгляду яких передбачено ст. 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

На момент подання позову, за доводами позивача, ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року, по справі №754/9304/21-к, якою було скасовано постанову слідчого СВ Печерського УП ГУ НП в м. Києві від 20 червня 2020 про закриття кримінального провадження №60005502 від 14 грудня 2019 року за ч. 1 ст. 358 КК України, та якою продовжено проведення досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження №60005502 від 14 грудня 2019 року є не виконаною, проведення досудового розслідування не продовжено і саме з цією бездіяльністю позивач пов`язує заподіяння йому моральної шкоди відповідачем.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції встановив доведеним, що саме слідчим відділом Печерського управління поліції свідомо не були вжиті правомірні дії щодо виконання Ухвали Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року. Саме формальне ставлення зі сторони слідчого СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві позбавило потерпілого ОСОБА_1 належного кримінального розслідування, що у свою чергу призвело до позбавлення реалізації свої прав. Позивачу були спричинені моральні страждання, які змінили його нормальний життєвий ритм, враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач унаслідок тривалої бездіяльності слідчих, вимоги розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалість моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю, будучи інвалідом 1 групи, докладати додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо виконання слідчим ухвали слідчого судді про скасування постанови про закриття кримінального провадження, суд вважав, що сума у розмірі 50 000,00 грн є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Оскільки у цій справі позивач посилається на завдання йому моральних страждань у зв`язку з бездіяльністю органу досудового розслідування, яка полягає у не надсиланні йому постанови про закриття кримінального провадження та тривалому невиконанні слідчим ухвали слідчого судді про скасування постанови про закриття кримінального провадження, до правовідносин між сторонами не застосовні положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у тому числі щодо порядку визначення розміру завданої шкоди.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин. При цьому вона бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).

У даній справі, ОСОБА_1 пред`явив позов про відшкодування моральної шкоди до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Відповідно до Розділу І, п. 1, 4 Положення про Головне управління Національної поліції у м. Києві, затвердженого Наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року №27, Головне управління Національної поліції у м. Києві є територіальним органом поліції, який утворюється, ліквідовується та реорганізовується Кабінетом Міністрів України на підставі пропозиції Голови Національної поліції України та згідно із законодавством України реалізовує повноваження Національної поліції на території України. Структура, штат та кошторис ГУНП затверджується Головою поліції в порядку, визначеним законодавством України.

Згідно із Розділом ІІІ, п. 58 Положення про Головне управління Національної поліції у м.Києві, функціями ГУНП, зокрема є організація діяльності структурних підрозділів ГУНП та здійснення контролю за їх діяльністю.

Відповідно до Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 липня 2017 року №570, слідчі підрозділи Національної поліції України є структурними підрозділами апарату центрального органу управління поліції, її територіальних органів - головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві, територіальних (відокремлених) підрозділів головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві (далі - територіальні (відокремлені) підрозділи поліції), які згідно з кримінальним процесуальним законодавством є органами досудового розслідування, які забезпечують досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності слідчих органів Національної поліції.

На слідчі підрозділи покладаються такі завдання: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності слідчих органів Національної поліції; забезпечення відшкодування фізичним і юридичним особам шкоди, заподіяної кримінальними правопорушеннями; виявлення причин і умов, які сприяють учиненню кримінальних правопорушень, і вжиття через відповідні органи заходів щодо їх усунення (Розділ ІІ Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України).

Відповідно до покладених завдань, слідчі підрозділи виконують зокрема такі функції: усебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження, виявлення як тих обставин, що викривають, так і тих, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставин, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надання їм належної правової оцінки та забезпечення прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (Розділ ІІІ Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України).

До територіальних (відокремлених) підрозділів Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке є юридичною особою публічного права, належить Печерське Управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві, яке не є юридичною особою, не наділене цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», який не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, є законодавчо визначеними, то слідчий суддя згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи мав встановити правильний номер кримінального провадження та зазначити його в ухвалі. У той же час, слідчий СВ Печерського УП ГУ НП в м. Києві/ прокурор у кримінальному провадженні, на яких постановою керівника органу досудового розслідування/ керівника прокуратури покладено обов`язок здійснити досудове розслідування кримінального провадження №60005502 від 14 грудня 2019 року мають право звернутися до слідчого судді із заявою про виправлення описки в ухвалі від 09 квітня 2021 року в порядку ст. 379 КПК України.

Однак, орган досудового розслідування протягом трьох років проявляв бездіяльність у виконанні ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року, неналежно виконував покладені на нього статтею 2 КПК України завдання кримінального провадження щодо захисту особи, суспільства та держави від кримінального правопорушення, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого розслідування.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Місцевий суд врахував характер порушень органу досудового розслідування, глибину та тривалість душевних страждань позивача, його процесуальний статус у кримінальному провадження, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення порушеного права (більше трьох років), та його тривалість на час звернення до суду з цим позовом (на час розгляду справи апеляційним судом відповідачем не надано відомостей про виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року).

Колегія суддів погоджується з твердженням місцевого суду, що факт бездіяльності органу досудового розслідування, завдання позивачу моральних страждань та причинно-наслідковий зв`язок між ними є встановленим, що призвело до моральних страждань ОСОБА_1 , а тому визначений останнім грошовий еквівалент завданої моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн вважає справедливою сатисфакцією.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та не спростовують висновків суду викладених у рішенні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві подану представником - Глущенко Оксаною Миколаївною - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова