ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7583/21 Номер провадження 22-ц/814/234/25Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

імена (найменування) сторін:

позивач: Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго"

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року

по справі за позовом Полтавського обласного комунально виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за послуги теплопостачання з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 17044,18 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надає послуги з центрального опалення і гарячого водопостачання в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі покладені на них законодавством зобов?язання з оплати комунальних послуг належним чином не виконували, внаслідок чого за період з 01.01.2019 по 01.06.2021 утворилась заборгованість в розмірі 14761,32 грн. У порядку ст. 625 ЦК України у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 21.02.2019 по 01.06.2021 нараховано індекс інфляції в сумі 1680,56 грн., 3 % річних в сумі 602,30 грн.

Загальна сума заборгованості становить 17044,18 грн., яку відповідачі в добровільному порядку не сплачують, що і стало підставою звернення ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду із вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року позовні вимоги Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.01.2019 по 01.06.2021 з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальному розмірі 17044,18 грн. та судові витрати з кожного по 567,50 грн.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов висновку про неналежне виконання відповідачами обов`язків по здійсненню своєчасної оплати за послуги з теплопостачання, в зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , просили скасувати його в частині стягнення з них заборгованості та ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірний період не проживали у вищевказаній квартирі, тому не є споживачами наданих позивачем послуг з теплопостачання.

Від ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року оскаржується лише в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому в іншій частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ПОКВПТГ «Полтавателопенерго» в період з 01.01.2019 по 01.06.2021 надавало послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 09.01.2002 року вищевказана квартира належала на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сімї ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (а.с. 131).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що посвідчується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 129-130).

З витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_4 з 09.01.2009 по 29.05.2023, а ОСОБА_3 з 09.01.2009 по 05.06.2023 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 125-126).

Як вбачається з розрахунку заборгованості у відповідачів за період з 01.01.2019 по 01.06.2021 утворилась заборгованість з оплати послуг теплопостачання в розмірі 14761,32 грн. У порядку ст. 625 ЦК України у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 21.02.2019 по 01.06.2021 нараховано індекс інфляції в сумі 1680,56 грн., 3 % річних в сумі 602,30 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Правовідносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води регулюються, зокрема, Житловим Кодексом України, законами України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

В силу ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 541 ЦПК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Оскільки особовий рахунок на оплату комунальних послуг між відповідачами не розділений та між ними відсутня домовленість про розподіл комунальних платежів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за надані комунальні послуги з теплопостачання, що передбачено статтею 9 Закону «Про житлово-комунальні послуги» та статтею 541 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, щодо фактичного непроживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 , в період з 01.01.2019 по 01.06.2021 не підтверджено належними та допустимими доказами.

У пункті 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що споживач житлово-комунальних послуг має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг.

Доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зверталися до позивача з приводу їх відсутності за вказаною адресою матеріали справи не містять.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтами наведено не було.

Таким чином, рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідачів заборгованості за послуги теплопостачання є законним та підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Проте, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року, в частині розподілу судових витрат не відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції стягнув з відповідачів на користь позивача судовий збір у рівних частинах, з кожного по 567,50 грн.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не відповідає змісту положень Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с. 57).

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 відноситься до переліку осіб, які, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнені від сплати судового збору, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року в частині розподілу судових витрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" понесені судові витрати по 567,50 грн. з кожного.

Компенсувати Полтавському обласному комунальному виробничому підприємству теплового господарства "Полтаватеплоенерго" судовий збір у розмірі 567,50 грн. за рахунок держави у порядку передбаченому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Т. В. Одринська

В. П. Пікуль