Справа № 159/7349/25
Провадження № 2/159/2308/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого судді - Смалюха Р.Я.,

за участю:

секретаря судового засідання - Клевецької О.М.,

позивача - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представника позивача - ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

неповнолітньої - ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

відповідача - не з`явився,

представника третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач або ОСОБА_4 ) про позбавлення батьківських прав. Просить позбавити ОСОБА_4 , батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач у справі є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01.10.2012, яке набрало законної сили. Після розірвання шлюбу позивач залишився проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .

Батько, після розірвання шлюбу, фактично з 2012 року, будь якої участі у житті неповнолітньої доньки не приймав. Відповідач не піклується про доньку, не дбає про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з нею, не бере участі в її вихованні і не виявляє жодного інтересу до доньки. Зазначені обставини, на переконання позивача, свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої доньки, що є підставою для позбавлення його батьківських прав, відповідно до вимог с. 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

У заяві від 30.10.2025, що надійшла до суду, підписантом якої зазначений відповідача, останній просить слухати справу за його відсутності, позов визнає повністю.

Третя особа в заяві про розгляд справи за її відсутності зазначила, що позовні вимоги підтримує.

Ухвалою від 20.10.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив 14.11.2025, витребував від КНП «Жидачівський центр первинної медико-санітарної допомоги», Жидачівського закладу середньої освіт І-ІІІ ступенів №2 докази.

14.11.2025 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду на 18.12.2025. Суд відмовив відповідачу у прийнятті визнання ним позову.

18.12.2025 у судове засідання прибули позивач, її представник, які позов підтримали, з підстав, викладених у позовній заяві та просять його задовольнити. Суд заслухав думку неповнолітньої ОСОБА_3 , яка просила позбавити відповідача батьківських прав щодо неї.

У судове засідання 18.12.2025 відповідач не з`явився, до суду повернулося поштове відправлення R80, яким відповідач повісткою повідомлявся про розгляд справи з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у заяві від 30.10.2025 відповідач просив розглядати справу за його відсутності.

Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.

У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 18.12.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення у справі та повідомив присутніх, що повний текст судового рішення буде проголошено у судовому засіданні 29.12.2024.

Вивчивши матеріали справи суд встановив таке.

Свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 від 20.10.2008 стверджується народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

З копії витягу з Реєстру територіальної громади від 17.05.2023 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01.10.2012 у справі №1307/1594/2012 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , неповнолітню дочку ОСОБА_5 залишено на виховання матері.

На виконання ухвали Ковельського міськрайонного суду від 20.10.2025 про витребування доказів, з Жидачіського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 2 надано відповідь № 257 від 28.10.2025 з якої вбачається, що у період з 2020 року по 2025 рік успіхами учениці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 займається мати ОСОБА_1 , з якою педагоги підтримують зв`язок щодо організації навчального та виховного процесу. Навчанням, успішністю, організацією освітнього процесу батько дитини ОСОБА_4 не цікавиться, в школу не приходив, зв`язок із педагогами щодо успіхів дитини, навчання та виховання не підтримував.

Довідкою № 220 від 30.10.2025 виданою КНП «Жидачівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Жидачівської міської ради Львівської області щодо звернення за медичною допомогою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стверджується, що у період з 01.01.2020 по 30.10.2025 виклик про надання медичної допомоги ОСОБА_3 здійснювала мати, на прийомі у лікаря разом з донькою перебувала мати, контакт лікаря дитини щодо її здоров`я підтримувала мати, здоров`ям дитини цікавилась мати, батько не цікавився здоров`ям дитини, медичні декларації укладались мамою дитини ОСОБА_1 з сімейним лікарем ОСОБА_6 .

Рішенням виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області № 244 від 07.10.2025 затверджений висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Обгрунтовуючи такий висновок орган опіки та піклування проаналізував відповіді закладу середньої освіти якому проходила навчання ОСОБА_3 , пояснення самої дитини та її матері, пояснення мешканців села у якому проживає дитина, здійснив обстеження матеріально-побутових умов за місцем проживання дитини.

Опитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вказала, що з батьком вона не спілкується, останній раз бачила батька коли їй біло 5 років. ОСОБА_4 не спілкується з нею, не займається її вихованням, не цікавиться здоров`ям, успіхами у навчанні.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітньої доньки.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 04.12.2024 у справі № 133/747/23, від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; пункт 76, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та ін.

У ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

У ч. 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18).

За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Зазначена позиція міститься постанові Верховного суду від 04.12.2024 у справі № 133/747/23.

Дослідивши поданий до позову висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд зазначає таке.

Вказаний висновок базується на заяві неповнолітньої ОСОБА_3 .

Як слідує з висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , батько неповнолітньої не спілкується з нею понад 15 років. Факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої доньки підтверджується письмовими заявами жителів села Межиріччя ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які у своїх заявах зазначили, що ОСОБА_4 жодним чином не бере участі у вихованні доньки та її матеріальному утриманні, зовсім не цікавиться її здоров`ям та самопочуттям, інтересам та вподобанням доньки. 01.08.2025 ОСОБА_4 подав органу опіки та піклування письмову заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Жидичівської міської ради № 244 від 07.10.2025 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 », вказаний висновок було затверджено та визнано доцільним позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Аналіз досліджених по справі доказів дає обґрунтовані та достатні підстави вважати, що відповідач свідомо не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої доньки, умисно самоусунулася від її виховання та утримання, долею та життям доньки взагалі не цікавиться достатньо тривалий час, при цьому розуміючи неповнолітній вік доньки і потребу батька у її зростанні.

Жодних дій, які б вказували на інтерес відповідача до життя неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , прояв до її піклування і виховання, по справі не встановлено. Ні на засідання органу опіки та піклування, ні в жодне судове засідання, відповідач не прибув, що свідчить про його байдужість як до доньки, так і питання позбавлення його батьківських прав як крайнього заходу впливу.

Така поведінка відповідача також вказує на те, що змінити своє ставлення до дитини та виконання батьківських обов`язків він не бажає.

Існування певних об`єктивних чинників, які б не залежали від волі відповідача і унеможливлювали виконання ним своїх батьківських обов`язків, по справі не встановлено.

На підставі наведеного вище, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи наявні беззаперечні докази того, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що позивач довела що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої доньки, а тому позов спід задовольнити.

У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати по справі у вигляді судового збору належить покласти на відповідача.

На підставі ст.ст. 150, 164, 166, 167 Сімейного Кодексу України, ст.ст. ст.ст. 6-8, 12-18, 81, 141 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Копію цього рішення суду надіслати сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або проголошення рішення судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 )

Відповідач - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 )

Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Жидачівської міської ради Стрийського району Львівської області (адреса: Львівська область, Стрийський район, м. Жидачів, вул. Шашкевича, 2, )).

Повне судове рішення складене 29.12.2025.

Головуючий:Р. Я. СМАЛЮХ