Слобідський районний суд міста Харкова
Провадження № 2/641/317/2025 Справа № 641/1322/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Онупко М.Ю.,

за участю секретаря Ткач О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , та передати власнику ОСОБА_1 транспортний засіб марки та моделі Audi A7, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , стягнути з відповідача понесені судові витрати, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 27 432,41 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що вона є власником 1/2 частки транспортного засобу марки та моделі AUDI A7, 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, останній відомий державний номер НОМЕР_2 . 1/2 частка на зазначений автомобіль належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Балух Н.В. за №1859 від 12.08.2021 року. Інша 1/2 частка зазначеного автомобіля належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Балух Н.В.

Так після оформлення позивачем свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, автомобіль AUDI A7, фактично знаходився в користуванні та володінні ОСОБА_4 , а у подальшому протиправно був відчужений третій особі. Відповідно до отриманої відповіді від 25.11.2022 року на адвокатський запит вбачається, що автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, було переоформлена невідомими особами на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, зробленому у територіальному сервісному центрі №6349 від 04.09.2021 року, а у подальшому на підставі договору купівлі-продажу, зробленому у територіальному сервісному центрі №4641 від 08.04.2022 року, на ім`я ОСОБА_4 , реєстраційний номер було замінено на НОМЕР_2 . Зазначені дії були зроблені після смерті спадкодавця ОСОБА_7 та вступу у спадщину позивача, без її згоди, як співвласника зазначеного транспортного засобу.

Також зазначила, що рішення Дзержинського районного суду по справі №638/16488/21 від 29.03.2023 року, яке набрало законної сили 04.07.2023 року, в рахунок компенсації вартості спільного майна стягнуто з ОСОБА_4 суму грошових коштів у розмірі 541 763,81 грн., право власності на спільні транспортні засоби припиняється лишу з часу повної сплати компенсації їх вартості. Про існування цього рішення ОСОБА_4 було відомо достовірно, та за час здійснення виконавчих дій по виконанню рішення суду по справі №638/16488/21, боржником ОСОБА_4 борг не погашено не було.

09.05.2024 року представник позивача надав уточнену позовну заяву в якій просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та передати власнику ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) транспортний засіб марки та моделі Audi A7, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , чорного кольору, стягнути судові витрати, а саме у вигляді витрат на професійну правничу допомогу та судового збору в розмірі 27 432,41 грн.

В обґрунтування уточненої позовної заяви позивач зазначила, що вона є власником 1/2 частки транспортного засобу марки та моделі AUDI A7, 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, інша 1/2 частка зазначеного автомобіля належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Балух Н.В. Так 05.07.2023 року ОСОБА_4 було перереєстровано вищевказаний автомобіль на нового власника ОСОБА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу 6341/2023/3916495 від 05.07.2023 року. Крім того в подальшому транспортний засіб марки та моделі AUDI A7, 2012 року випуску за договором між ТОВ «Автоконсалтинг Україна» та ОСОБА_6 було зареєстровано на останнього. 17.01.2024 ОСОБА_6 та покупець ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу № 1243/2024/4262541 від 17.01.2024 року автомобіля AUDI A7, 2012 року випуску.

Позивач вказала, що ОСОБА_2 є останнім покупцем спірного автомобіля та відповідно належним відповідачем у справі, та у зв`язку з тим, що зазначений транспортний засіб є спільною частковою власністю позивача, то відчуження транспортного засобу здійснено протиправно шахрайським шляхом, без згоди співвласника ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, позивач був змушений звернутися до суду з позовом.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.03.2024 року цивільну справу № 641/1322/24 було прийнято до провадження та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 28.05.2024 року за клопотанням представника позивача було замінено відповідача ОСОБА_3 належним відповідачем ОСОБА_2

18.11.2024 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння, справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в редакції уточненої позовної заяви, та посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, просив їх задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов до суду не надала.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

В наданому до суду відзиві на позов третя особи ОСОБА_3 зазначив, що з огляду на норми чинного законодавства, позивач є власником частки автомобілю AUDI A7 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , чорного кольору, а іншим власником частки вказаного автомобіля є ОСОБА_4 . Відповідно, пред?явлення позову про витребування спірного транспортного засобу можливе лише за спільної згоди всіх його співвласників. Однак позовна заява подана до суду одноособово ОСОБА_1 та не містить відомостей про надання згоди ОСОБА_4 на звернення до суду з позовом, більше того - вказаний власник зазначений в позові як третя особа. ОСОБА_3 вказав, що на його думку, позовна вимога тільки одного з співвласників транспортного засобу, про витребування з чужого незаконного володіння та передачу власнику ОСОБА_1 , транспортний засіб марки та моделі AUDI А7, 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, є незаконною та не підлягає задоволенню, оскільки буде порушувати права іншого співвласника - ОСОБА_4 .

Крім того вказав, що відповідно до положень ст.ст. 204, 388 ЦК України та правової позиції висловленої у Постанові ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010, він набув право власності на спірний автомобіль добросовісно. При придбанні транспортного засобу марки та моделі AUDI A7, 2012 року випуску було проведено повну перевірку рухомого майна та не встановлено обмежень на вказаний автомобіль, не встановлено незгоди співвласника на відчуження автомобілю.

Представник третьої особи ОСОБА_4 Костиря Г.А. в судовому засіданні, приймаючи участь дистанційно, проти позову заперечував та посилався на те, що позивач фактично у власності має частку спірного автомобіля, а інша частка належить її брату Терновському. Виходячи з того, що спірний автомобіль на праві часткової власності належить позивачу та третій особі, вони як співвласники майна мали б спільно подати позов щодо спільного майна. Тому позивачем обрано неефективний спосіб захисту свого права у зв`язку з чим позовні вимог позивача задоволенню не підлягають. Вказав, що вважає, що договір комісії від 31.08.2021 року був укладений за життя батька позивача та був проданий за його волею. Його довіритель Терновський не надавав згоду на продаж автомобіля Овсянику, бо не був стороною договору купівлі - продажу.

Також пояснив, що Терновським спірний автомобіль було придбано у Овсяника, так як вказаний автомобіль був для нього дорогий як згадка про померлого батька. Також пояснив, що йому не відомо чи отримував ОСОБА_9 грошові кошти від нового власника ОСОБА_10 в якості оплати при відчуженні автомобіля. Позивачем не отримана згода іншого співвласника майна на його витребування у відповідача. Та на даний час вона має у власності лише частину майна і не має повної цівільної дієздатності щодо іншої частини автомобіля, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У положеннях статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за № 1859, спадкова справа № 01/2021 виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Балух Н.В. підтверджується, що спадкоємцями майна ОСОБА_7 , 1957 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його син ОСОБА_4 , на частку, та донька ОСОБА_1 , на частку автомобіля марки та моделі AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, що був зареєстрований за спадкодавцем на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , виданого ТСЦ 6341 09.02.2019 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2023 року (справа № 638/16488/21, провадження № 2/638/1098/23) позовні вимоги первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна було задоволено. Припинено право власності на 1/2 частину належну ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого приватним нотаріусом Балух Н.В. на автомобіль марки та моделі SKODA ROOMSTER, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 , номер кузова: НОМЕР_9 , сірого кольору, з дня отримання грошової компенсації її вартості. Припинено право власності на 1/2 частину належну ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Балух Н.В. за реєстровим No1859, на автомобіль: AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, з дня отримання грошової компенсації її вартості. В рахунок грошової компенсації вартості майна, що підлягає поділу, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , РНОКП НОМЕР_4 , суму у розмірі 541763,81 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5483,30 грн. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна відмовлено. Відповідно до відмітки суду рішення суду набрало законної сили 04.07.2023 року (т. 1 а.с. 33-34).

Постановою Харківського апеляційного суду від 04.07.2023 року (справа № 638/16488/21, провадження № 22ц/818/1093/23) рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2023 року залишено без змін (т. 1 а.с. 25-32).

Відповідно до інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області № 31/20-1861 від 25.11.2022 року автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, 09.02.2019 року був зареєстрований за ОСОБА_7 , 04.09.2021 на підставі договору купівлі-продажу відбулась перереєстрація вказаного автомобіля на нового власника ОСОБА_5 . Також 08.04.2022 року на підставі договору укладеному в ТСЦ відбулась перереєстрація AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору на нового власника - ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 41-42).

З договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7613/21/009401 від 01.09.2021 року вбачається, що автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, було передано ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС» в особі Нікітіна Є.В. на підставі договору комісії укладеного з власником транспортного засобу №7613 від 26.11.2020 року у власність ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 44).

З договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4641/2023/3134163 вбачається, що автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, було передано ОСОБА_5 в особі ОСОБА_11 у власність ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 47).

Крім того відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6341/2023/3916495 автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, було передано ОСОБА_4 у власність ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 48-49).

Договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7089/23/1/029085 від 15.12.2023 року підтверджується, що автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, було передано ТОВ «Автоконсалтинг Україна» у власність ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 102).

Також з договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1243/2024/4262541 вбачається, що автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, було передано ОСОБА_6 у власність ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 146-147).

Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положень ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Судом встановлено та не заперечується самим позивачем добросовісність набуття відповідачем ОСОБА_2 спірним транспортним засобом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі

№ 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач усупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків, передбачених у статті 388 ЦК України.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України»

від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Як уже зазначалось, однією з цілей регулювання, встановленого ЦК України, є захист добросовісного набувача. Водночас регулювання має бути спрямованим виключно на захист того набувача, який є добросовісним, і не надавати захисту недобросовісному набувачу (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду

від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, провадження № 12-33гс22).

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на вибуття майна із її володіння поза волею та посилається на відчуження вказаного автомобіля невідомими особами третій особі ОСОБА_5 та подальше відчуження останнім автомобіля її брату Терновському.

При цьому позивачем до суду не надано даних щодо осіб, якими було здійснено продаж автомобіля за на підставі договору купівлі - продажу № 7613/21/009401.

В силу вимог змагальності цивільного судочинства саме позивач повинен довести вибуття майна із його володіння поза волею.

В якості доказу на підтвердження доводів про те, що автомобіль вибув поза волею позивача, нею надано копію договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7613/21/009401 від 01.09.2021 року вбачається, що автомобіль AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, було передано ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС» в особі Нікітіна Є.В. на підставі договору комісії укладеного з власником транспортного засобу №7613 від 26.11.2020 року у власність ОСОБА_5 .

З зазначеного договору не вбачається особа власника автомобіля, якою було укладено договір комісії з ТОВ «АВТОМОТО-СЕРВІС». При цьому на час укладення зазначеного договору купівлі- продажу( 01.09.2021 року) спадкоємцям померлого ОСОБА_7 - позивачу та її брату ОСОБА_4 було видано свідоцтва про право на спадщину (20.08.2021 року).

Будь-яких доказів щодо відчуження спірного автомобіля сторонніми особами, і як наслідком вибуття майна з володіння позивача поза волею в ході судового розгляду учасниками судового розгляду до суду надано не було.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В ході розгляду справи судом встановлено, що спадкоємцями майна ОСОБА_7 , 1957 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та власниками спірного автомобіля на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 кожен на частку автомобіля марки та моделі AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Отже судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником автомобіля AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 та разом з ОСОБА_4 є власниками по частини кожний. Виходячи з наведеного право спільної часткової власності на спірний автомобіль має здійснюватися співвласниками за їхньою згодою.

Однак, позивач у своїх позовних вимогах просить суд витребувати від відповідача спірний автомобіль, тобто просить вирішити долю майна і в частині, якій зазначене майно належить другому співвласнику - ОСОБА_4 , представник якого в судовому засіданні заперечував волю ОСОБА_4 на витребування зазначеного автомобіля та зазначив про відсутність згоди останнього на звернення до суду з такою позовною вимогою, та на даній підставі просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також згідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2023 року (справа № 638/16488/21, провадження № 2/638/1098/23), яке набрало законної сили, було припинено право власності на 1/2 частину належну ОСОБА_1 на: - автомобіль марки та моделі SKODA ROOMSTER, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 та автомобіль: AUDI A7, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , номер кузова: НОМЕР_1 , чорного кольору, з дня отримання грошової компенсації її вартості. В рахунок грошової компенсації вартості майна, що підлягає поділу, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 541763,81 грн.

Окрім того, як встановлено судом на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2023 року (справа № 638/16488/21, провадження № 2/638/1098/23), яким було припинено право власності на 1/2 частину автомобіля AUDI A7, яка належала позивачу з отримання грошової компенсації її вартості.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позивачем вищезазначеним рішенням суду було реалізовано захист свого права власника майна шляхом отримання компенсації вартості частини спірного автомобіля від іншого співвласника.

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О.В. № 25004 від 16.05.2025 року отриманого на запит адвоката Дерев`янченка Я.Ю., зазначено, що на виконанні у приватного виконавця Ярмоленко О.В. перебуває зведене виконавче провадженням № 72395356 до складу якого входять: виконавче провадження № 72392163 з примусового Виконавчий лист № 638/16488/21 виданий 26.07.2023 року документ вилав Дзержинский районний суд м. Харкова про в рахунок грошової компенсації вартості майна, що підлягає поділу, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 541763,81 грн. 28.07.2023 року приватним виконавцем, керуючись, ст.ст 3,4,24,25,26 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 72392163. Боржником за виконавчим провадженням № 72392163 є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_11 , адреса - АДРЕСА_1 .

Отже, за заявою позивача на виконання вищезазначеного рішення суду приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленко О.В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дзержинским районним судом м. Харкова про стягнення в рахунок грошової компенсації вартості майна з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 541763,81 грн.

Виконання вищезазначеного рішення суду та стягнення на користь позивача компенсації вартості частини автомобіля та одночасне витребування спірного автомобіля від відповідача ОСОБА_2 призведе до подвійного стягнення на користь позивача спірного майна ( його вартості).

Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

На підставі викладеного, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані належними доказами та задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень частини 9 та 10 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України

Керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.Ю.Онупко