П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Київ

Справа №759/26925/24

Провадження: № 22-ц/824/17301/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Журибеди О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона з 14.09.2010 року по теперішній час зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із нею за вказаною адресою зареєстрована та проживає її дочка, ОСОБА_2 . Власником даної квартири була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємців після смерті ОСОБА_3 немає. Весь тягар та витрати на поховання померлої лягли на її родину. Померла, ОСОБА_3 , є двоюрідною бабусею чоловіка позивачки, ОСОБА_4 , яка дозволила заселитися родині позивачів в 2010 році. ОСОБА_4 намагався прийняти спадщину, але не зміг документально підтвердити родинні відносини. Вказує, що дана квартира перебуває у її фактичному відкритому володінні та користуванні, вона здійснює її утримання, проводить ремонт, сплачує комунальні послуги тощо, а тому, на підставі положень ст. 344 ЦК України просить визнати за нею право власності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила про те, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду добросовісність володіння оцінюється саме на момент заволодіння майном, а не протягом фактичного користування ним у минулому.

Суд першої інстанції помилково ототожнив період користування квартирою за життя власника з періодом давнісного володіння, не врахувавши, що до смерті ОСОБА_3 вона, позивачка, мала лише право користування квартирою, а з 08.09.2012 року, після смерті власниці та за відсутності спадкоємців, правовий статус позивачки об`єктивно змінився з користувача на фактичного володільця. Вважає, що саме з цього моменту слід обчислювати початок набувальної давності. З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємці, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , відсутні. Постановою приватного нотаріуса від 12.10.2023 року у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у зв`язку з непідтвердженням родинних зв`язків. Отже, володіння позивача відповідає критерію добросовісного набуття чужого майна у розумінні статті 344 ЦК України.

На підставі вищевикладеного вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зміні правового статусу позивачки, формально застосував правову позицію Верховного Суду та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність добросовісного володіння.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради Юлія Городок вважала необґрунтованими доволи апеляційної скарги та зазначила, що ключовою умовою набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне та безтитульне володіння чужим майном, при якому особа не знала і не могла знати про існування власника. Водночас, вказує, що позивачка достеменно знала про те, що спірна квартира належала конкретній особі, ОСОБА_3 , вона вселилася та користувалася квартирою за волею власника ще з 2010 року.

Отже, володіння позивача має похідний характер, а не є володінням «як власника», що виключає можливість застосування статті 344 ЦК України. Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України (лист від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13) та правовою позицією Верховного Суду, володіння на підставі волі власника або іншого юридичного титулу не є безтитульним і унеможливлює набуття права власності за набувальною давністю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року наголосила, що добросовісність повинна існувати на момент первісного заволодіння майном, а подальша втрата титулу не трансформує таке володіння у давнісне. Київська міська рада також вказує, що позивачем не доведено факту порушення, невизнання або оспорювання її прав саме з боку Київської міської ради, що є обов`язковою умовою звернення до суду відповідно до статті 4 ЦПК України.

Позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність спору з Київською міською радою щодо права власності на спірну квартиру.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник, адвокат Головко О .С. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник Київської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Яцик Я. В. (т. 1, а. с. 7).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 9).

Як убачається з Витягу територіальної громади від 22.10.2024 року №2024/012769629, позивачка, ОСОБА_1 , зареєстрована з 14.09.2010 року за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 5).

Також, разом з позивачкою, за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 з 14.09.2010 року (т. 1, а. с. 6).

Відповідно до копії спадкової справи №02/2013 року, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , з заявою про прийняття спадщини від 04.03.2013 року звернувся ОСОБА_4 , чоловік позивачки (т. 1, а. с. 195).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хвиля О.В. від 12.10.2023 року №97/02-31, ОСОБА_4 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ), у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує факт родинних відносин між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 203).

Поховання померлої ОСОБА_3 здійснювалось позивачкою, в підтвердження чого ОСОБА_1 надала довідку на одерження праху №1.24875К та додатком №1 до договору-замовлення №1.24875К від 11.09.2012 року (т. 1, а. с. 11 - 13).

Також. позивачкою на підтвердження позовних вимог та факту постійного проживання у спірній квартирі надано квитанції про оплату житлово-комунальних послуг та технічний паспорт на спірну квартиру, замовлений на ім`я ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 23 - 109, 110 -118).

Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції було допитано свідка, ОСОБА_4 , який в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені позивачкою. Зокрема, свідок зазначив, що його двоюрідний брат проживав разом із ОСОБА_3 , а позивачка, ОСОБА_1 , з 2010 року вселилася та проживала у спірній квартирі за згодою та з дозволу її власниці.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що зі згоди власника квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вона була зареєстрована та постійно проживає у ній з 14 вересня 2010 року. При цьому, не заперечувала, що на момент вселення та протягом усього періоду життя власниці, ОСОБА_3 , вона усвідомлювала належність спірної квартири конкретній особі та користувалася нею на підставі її волі.

Також позивачка зазначала, що ОСОБА_3 є двоюрідною бабусею її чоловіка, ОСОБА_4 , після смерті ОСОБА_3 намагався прийняти спадщину на спірну квартиру, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини з померлою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за наведених обставин володіння позивачки спірною квартирою не відповідає ознакам давнісного володіння у розумінні статті 344 ЦК України, оскільки таке володіння виникло за волею власника та не є володінням «як власника», а відтак виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто, об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто, на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може бути заявлений особою, яка володіє майном за волею власника та якій з моменту вселення було відомо, хто є власником спірного майна. Саме така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом та є усталеною у судовій практиці.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

З урахуванням наведеного вище колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи чітко убачається те, що позивачка, ОСОБА_1 , вселилася до спірної квартири та розпочала користування нею у 2010 році, саме за згодою та з дозволу її власниці, ОСОБА_3 , достеменно знаючи про належність квартири конкретній особі. Відтак, первісне володіння позивачки було похідним від волі власника та не мало характеру безтитульного володіння «як власника».

Факт смерті ОСОБА_3 у 2012 році не змінює правової природи первісного заволодіння спірним майном, оскільки добросовісність набувача у розумінні статті 344 ЦК України має оцінюватися саме на момент первісного заволодіння майном. Позивачка ж не заперечує, що з 2010 року усвідомлювала, хто є власником квартири, а отже, не могла вважати себе таким набувачем, який не знав і не міг знати про наявність у майна власника.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, належним чином оцінивши всі надані докази в їх сукупності, з урахуванням принципів справедливості та правової визначеності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Позивачкою не доведено наявності всіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки відкритість і безперервність користування спірною квартирою самі по собі не є достатніми підставами для набуття права власності на неї за правилами набувальної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у позивачки добросовісного володіння спірною квартирою з моменту смерті її власниці є необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні змісту та умов застосування статті 344 ЦК України.

Посилання ОСОБА_1 на правову позицію Великої Палати Верховного Суду про те, що добросовісність володіння оцінюється на момент первісного заволодіння майном, саме по собі є правильним, однак, наведена правова позиція не підтверджує її доводів, а, навпаки, спростовує їх. Як убачається з матеріалів справи, первісне заволодіння спірною квартирою відбулося у 2010 році, коли позивачка вселилася до квартири за згодою та з дозволу її власниці, ОСОБА_3 , достеменно знаючи про належність квартири конкретній особі. За таких обставин, володіння позивачки з моменту вселення не могло бути добросовісним у розумінні статті 344 ЦК України, оскільки не мало характеру безтитульного володіння.

Доводи ОСОБА_1 про те, що після смерті ОСОБА_3 у 2012 році її правовий статус трансформувався з користувача у фактичного володільця, не ґрунтується на вимогах закону. Сама по собі смерть власника майна та відсутність спадкоємців, які прийняли спадщину, не змінюють правову природу первісного заволодіння та не перетворюють похідне володіння на володіння «як власника». Така правова позиція є усталеною у практиці Верховного Суду.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що після відмови приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину ані позивачка, ані її чоловік не вчинили жодних дій, спрямованих на захист або оформлення спірного майнового права у встановленому законом порядку. Зокрема, зазначена постанова нотаріуса не була оскаржена до суду, питання встановлення факту родинних відносин у передбачений законом спосіб не порушувалося.

Фактичне користування спірною квартирою, сплата житлово-комунальних послуг та утримання майна після смерті власника самі по собі не є достатніми юридичними підставами для набуття права власності за набувальною давністю та не можуть підміняти передбачені законом способи набуття права власності.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку обставинам справи, правильно застосував норми матеріального права та обґрунтовано відхилив доводи позивачки щодо зміни її правового статусу та наявності добросовісного володіння. Формальне посилання ОСОБА_1 на практику Верховного Суду без урахування фактичних обставин справи не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Незнання порядку захисту цивільних прав та неналежне використання передбачених законом способів захисту не звільняє особу від наслідків, визначених законом, і не може створювати для неї переваг у вигляді набуття права власності поза встановленою законом процедурою.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2025 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 13 січня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура