КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/543/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 грудня 2023 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»(далі - ПрАТ «АК «Київводоканал») звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 35 197,26 грн, 3 % річних у розмірі 3 202,93 грн та інфляційні втрати у розмірі 16 386,78 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач до 09 грудня 2022 року був власником квартири і споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) за адресою: АДРЕСА_1 , які надавались позивачем на підставі відповідного договору, оскільки після розміщення 05 серпня 2014 року у газеті «Хрещатик» № 110 (4510) повідомлення про публічний договір (оферту) та договору про надання таких комунальних послуг на адресу ПАТ «АК «Київводоканал», яке було перейменовано на ПрАТ «АК «Київводоканал», жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг та договору від відповідача не надходило.

Однак, відповідач в порушення умов публічного договору та вимог, що передбачені чинним законодавством, свої зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих за період з 01 червня 2015 року по 08 грудня 2022 року послуг з водопостачання та водовідведення не виконав належним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 35 197,26 грн. У зв`язку з простроченням оплати спожитих комунальних послуг відповідач також зобов`язаний сплатити на користь їх виконавця 3 % річних у розмірі 3 202,93 грн та інфляційні втрати у розмірі 16 386,78 грнвід простроченої суми боргу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал»заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 35 197,26 грн, 3 % річних у розмірі 3 202,93 грн, інфляційні втрати у розмірі 16 386,78 грн, а також судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що заборгованість за спожиті комунальні послуги нарахована позивачем не вірно, а саме без врахування кількості зареєстрованих осіб у квартирі, фактично сплачених коштів за послуги водопостачання та водовідведення, відкриття рахунків новим власникам квартири та їх звернень щодо проведення перерахунку боргу, а також поза межами трирічного строку позовної давності, що призвело до неповного з`ясування районним судом обставин, що мають значення для справи.

При цьому три проценти річних від простроченої суми боргу, що є предметом спору, заборонено стягувати відповідно до постанови Кабінетів Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

Відповідач вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції допустив порушення вимог статей 175, 255, 263 ЦПК України та неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 257, 264, 267 ЦК України і постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206, що є підставою для закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «АК «Київводоканал» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20 січня 1997 року був власником квартири АДРЕСА_1 , яку він 09 грудня 2022 року за договором купівлі-продажу відчужив на користь ОСОБА_2 .

Згідно із пунктом 3.1.6 договору купівлі-продажу ОСОБА_1 зобов`язався сплатити заборгованість по всім комунальним платежам, а саме: електропостачання, водопостачання та водовідведення холодної і гарячої води, газопостачання, обслуговування прибудинкової території, вивіз сміття, опалення, комунікаційні послуги (інтернет, телефон) тощо до укладення та нотаріального посвідчення цього договору.

За вказаною вище адресою на відповідача був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 та надавалися послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за показниками загальнобудинкового приладу обліку води у порядку, визначеному пунктом 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

ПАТ «АК «Київводоканал», яке змінило найменування на ПрАТ «АК «Київводоканал», у якості пропозиції споживачам укласти договір опублікувало в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) від 05 серпня 2014 року повідомлення про публічний договір (оферту) щодо надання ПАТ «АК «Київводоканал» послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж)та опублікувало текст цього договору.

Вказаним повідомленням визначено, що фізична особа - власник або наймач жилого приміщення у багатоквартирному будинку, що користується послугами водопостачання та водовідведення, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов цього договору, а відмова споживача від отримання цих послуг має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення їх надання.

Оскільки протягом місяця з дня опублікування позивачем у засобі масової інформації повідомлення та договору відповідач про свою відмову укласти договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення у письмовому вигляді не направив, він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача щодо укладення договору, а відтак можна дійти висновку про наявність договірних відносин між сторонами.

Вказане узгоджується з приписи статей 205, 634, 641, 642, 714 ЦК України, частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року.

Таким чином, відповідач у період часу з 01 червня 2015 року по 08 грудня 2022 року був споживачем послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки після розміщення їх виконавцем 05 серпня 2014 року у засобі масової інформації повідомлення про публічний договір (оферту) та тексту договору про надання таких комунальних послуг в установленому законом порядку не заявив відмову від надання зазначених послуг, а також протягом спірного періоду фактично користувався послугами, які надавалися позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належним чином не оплачував спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, у зв`язку з чим станом на грудень 2022 року у нього по особовому рахунку № НОМЕР_1 виникла заборгованість у загальному розмірі 35 197,26 грн, що підтверджується довідкою директора ПрАТ «АК «Київводоканал» від 28 лютого 2023 року.

Відповідно до детального розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з червня 2015 року по грудень 2022 року, проведеного розрахунковим департаментом ПрАТ «АК «Київводоканал» по особовому рахунку № НОМЕР_1 , загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 54 786,97 грн, з яких: 35 197,26 грн - основна сума заборгованості, 3 202,93 грн - 3 % річних, 16 386,78 грн - інфляційні втрати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснював оплату наданих позивачем та спожитих ним послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення відповідно до умов публічного договору (оферти) та вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача суми заборгованості, 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 червня 2015 року по 08 грудня 2022 року.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (тут і далі в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин), Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), які втратили чинність 01 травня 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 85 від 02 лютого 2022 року.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.

Частиною третьою статті 29 цього Закону визначено, що процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, скасовуючи судові рішення про відмову у стягненні боргу за надані комунальні послуги та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність боргових зобов`язань у відповідача перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги, незважаючи на не укладання між сторонами договору про надання відповідних послуг. Для виникнення правовідносин з централізованого водопостачання та водовідведення на підставі публічної оферти не потрібно інших доказів ніж публікація публічного договору та відсутність заперечень з іншої сторони.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 визначено, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Аналогічний по суті висновок зроблено і в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 рокуу справі № 522/19127/18.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 до 09 грудня 2022 року був власником квартири АДРЕСА_1 , за вказаною адресою надавалися послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж)їх виконавцем - ПрАТ «АК «Київводоканал», в тому числі й відповідачу на підставі публічного договору про надання комунальних послуг, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачем у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 червня 2015 року по 08 грудня 2022 року у загальному розмірі 54 786,97 грн, з яких: 35 197,26 грн - основна сума заборгованості, 3 202,93 грн - 3 % річних, 16 386,78 грн - інфляційні втрати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував приписи постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» не заслуговують на увагу.

Згідно вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Із розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення вбачається, що останнім місяцем нарахування інфляційних втрат та 3 % річних був січень 2022 року, а в подальшому відповідні нарахування ПрАТ «АК «Київводоканал» по особовому рахунку № НОМЕР_1 не здійснювалися.

Враховуючи, що зазначена вище постанова застосовується з 24 лютого 2022 року, а інфляційні втрати та 3 % річних нарахованіпозивачем до лютого 2022 року, аргументи апеляційної скарги про безпідставність нарахування цих складових не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Колегія суддів також визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем невірно проводилось нарахування плати за надані послуги виходячи із кількості осіб, фактично зареєстрованих (проживаючих) у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 67 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

У відповідності до пункту 11 Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 29 Правил також передбачено, що споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою.

За змістом вказаних норм споживач має право на зменшення розміру оплати комунальних послуг у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача до виконавця та документів, що підтверджують його (їх) відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання тощо).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідач у спірний період з 01 червня 2015 по 08 грудня 2022 року був власником квартири АДРЕСА_1 , до якої виконавцем комунальних послуг - позивачем у справі надавались послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення.

Відповідач користувався наданими послугами та як власник вправі був надавати дозвіл на проживання і реєстрацію у квартирі інших осіб. Так, згідно особової картки № НОМЕР_1 у зазначеній квартирі було зареєстровано з 30 вересня 2016 року 2 особи, з 01 лютого 2019 року - 3 особи, з 23 червня 2020 року - 2 особи, які також споживали послуги водопостачання та водовідведення.

Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_1 особисто чи через уповноваженого представника звертався до ПрАТ «АК «Київводоканал» та надавав (змінював) інформацію щодо кількості осіб, які фактично проживають та споживають комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідач не надав суду апеляційної інстанції доказів того, що за спірний період послуги з водопостачання і водовідведення надавалися іншим виконавцем, а не позивачем, а в його квартирі взагалі не проживало і не значилось зареєстрованих осіб.

При цьому на адресу відповідача щомісячно надходили повідомлення-рахунки про сплату комунальних послуг із зазначенням номера особового рахунку, який відкрито по вказаній квартиру, де містилась докладна інформація про об`єми споживання, тарифи, нарахування, оплати, коригування та суми до сплати, однак із заявою про проведення перерахунку заборгованості разом з відповідними документами відповідач до позивача не звертався, а також не звертався із заявою про відключення від мереж водопостачання та водовідведення або опломбування вводів водопостачання холодної води.

Доводи відповідача про те, що заборгованість за спожиті комунальні послуги нарахована позивачем неправильно, без врахування фактично сплачених коштів за послуги водопостачання та водовідведення, також є голослівними.

Як вбачається з матеріалів справи, за весь період з червня 2015 року по грудень 2022 року відповідачем за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення було здійснено один єдиний платіж на суму 585,81 грн у жовтні 2021 року, незважаючи на те, що плата за житлово-комунальні послуги повинна вноситися щомісячно у розмірі спожитої послуги. Позивачем цей платіж було враховано при визначені основної суми боргу по особовому рахунку № НОМЕР_1 , а відповідач не надав суду доказів проведення інших оплат за спожиті комунальні послуги, хоча це є його процесуальним обов`язком.

З наведених вище підстав колегія суддів відхиляє аргументи відповідача про те, що плата за надані комунальні послуги нараховувалась ПрАТ «АК «Київводоканал» без врахування кількості зареєстрованих осіб у квартирі і фактично сплачених коштів за послуги водопостачання та водовідведення.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності до вимог позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом із тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синоніми: «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності щодо стягнення заборгованості, дає підстави для висновку, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання певного виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та отримав копію ухвали про відкриття провадження разом із матеріалами позовної заяви за зареєстрованою адресою свого місця проживання 01 листопада 2023 року (а.с. 30, 51).

Проте відповідач до ухвалення оскаржуваного рішення від 25 грудня 2023 року не звертався до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог ПрАТ «АК «Київводоканал» про стягнення заборгованості за надані (спожиті) комунальні послуги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції при ухваленні рішення за власною ініціативою не мав права застосувати позовну давність, а як наслідок, частково відмовляти у задоволенні позовуз наведених підстав.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 367/2259/15 (провадження № 14-333цс18) та від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Отже, клопотання відповідача про застосування позовної давності, яке заявлене в апеляційній скарзі, не може братися до уваги судом апеляційної інстанції.

Що ж стосується вимоги апеляційної скарги про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, то вона є безпідставною.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені у статті 255 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору обґрунтоване обставинами, які не стосуються періоду часу, за який ПрАТ «АК «Київводоканал»просило стягнути з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, та виникли після відчуження квартири і ухвалення оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеної вимоги апеляційної скарги.

Крім цього, незгода відповідача із нарахованою позивачем сумою заборгованості за спожиті комунальні послуги не є підставою для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору між сторонами (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), оскільки у випадку обґрунтованості цих доводів апеляційної скарги може бути підставою для повної та/або часткової відмови в задоволенні позовних вимог.

Такими чином, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права, які передбачені статтею 377 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 грудня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній