Провадження №2/760/344/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Усатової І.А.,

за участю секретаря Омельяненко С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення житлового сервітуту на користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд встановити на її користь безоплатний житловий сервітут у вигляді права володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 з умовою сплати необхідних комунальних платежів по утриманню квартири, оплати послуг енерго-, газо-, водо- постачання/водовідведення та централізованого опалення під час користування нею зазначеним житлом.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з серпня 2011 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 як член сім`ї, що належить на праві власності її матері ОСОБА_2 .

Вказує, що у відповідності до ст. 156 Житлового кодексу УРСР позивач вселилася до квартири на підставі добровільної згоди відповідача-1 на виконання умов договору дарування квартири, укладеного у 2006 році на користь відповідача-1 покійною бабусею позивача по лінії батька (свекрухою відповідача-1) - ОСОБА_4 .

Істотною умовою набуття відповідачем-1 квартири у власність за волею ОСОБА_4 було саме передача квартири відповідачем-1 у користування позивачу при досягненні нею повноліття. Тобто, попереднім власником квартири за погодженням із теперішнім власником квартири (відповідачем-1) за усною угодою був встановлений житловий сервітут на право користування квартирою позивачем відповідно до ст. 156 Житлового кодексу УРСР, статей 401-402 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_4 на момент укладання договору дарування квартири на користь відповідача-1 тяжко хворіла (що і було причиною термінового укладання такого договору), то видала довіреність на їм`я ОСОБА_5 - матері відповідача-1 та бабусі позивача по материнській лінії на укладення договору дарування на користь відповідача-1.

Зазначає, що ОСОБА_5 є свідком укладання між відповідачем-1 та попереднім власником квартири угоди про встановлення житлового сервітуту на право користування квартирою на користь позивача, що підтверджується письмовими свідченнями ОСОБА_5 .

Посилається, що з моменту вселення позивач самостійно несе витрати по утриманню квартири, здійснює ремонт, сплачує комунальні платежі, але всупереч умовам наявного житлового сервітуту на право користування позивачем квартирою відповідач-1 почала вимагати негайного виселення позивача щоб продати квартиру, хоча у відповідача-1 відсутні законні підстави для виселення позивача, передбачені ст. ст. 157, 116 Житлового кодексу УРСР (систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушенням правил співжиття).

Не зважаючи на існуючу угоду відповідача-1 з позивачем про умови її проживання в квартирі, (фактичний житловий сервітут) 16.10.2020 відповідач-1 разом із невідомим чоловіком намагалися незаконно проникнути до житла позивача, погрожували виламати двері.

Крім того, з ініціативи відповідача-1 позивачу надходять погрози від невідомих людей про її примусове виселення, позивач живе у постійному страху за власне життя та здоров`я і недоторканність свого житла, майже місяць не виходить з дому, бо боїться в будь-який момент не потрапити до квартири. На будь-які вмовляння позивача Відповідач-1 не реагує, поводячись агресивно та неадекватно, регулярно підсилаючи якихось людей залякувати позивача.

На думку позивача, такі дії відповідача-1 є неспівмірним втручанням у мирне володіння квартирою та порушенням положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції захист прав людини і основоположних свобод та статті 8 вказаної Конвенції, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Вважає, що у відповідача-1 відсутні законні підстави для виселення відповідача із квартири, а тому просила суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Визначено відповідачу-1 строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

У встановлений судом строк відповідачем-1 не було подано відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.01.2022 залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Відповідачем-2 також не було подано відзиву на позовну заяву.

З огляду на це, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у зв`язку із ненадання відповідачами відзиву без поважних причин, вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Стаття 30 Конституції України передбачає, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Крім того згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 382 ЦК України визначає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

У той же час, згідно із ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно із положеннями статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2020 серія та номер 1397, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Захарченко В.В., що підтверджується інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 232275342 від 12.11.2020.

Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 зазначає, що вона вселилася до квартири на підставі добровільної згоди ОСОБА_2 на виконання умов договору дарування квартири, укладеного у 2006 році, але всупереч умовам наявного житлового сервітуту на право користування позивачем квартирою, ОСОБА_2 почала вимагати виселення позивача та просить встановити на її користь безоплатний житловий сервітут у вигляді права володіння та користування квартирою.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно та речовими правами на чуже майно є:

1) право володіння;

2) право користування (сервітут);

3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно із ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частина 1 статті 402 ЦК України визначає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У той же час частина 3 статті 402 ЦК України визначає, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 403 ЦК України).

У той же час стаття 404 ЦК України визначає, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Як вбачається з позову, позивачка стверджує про укладання нею сервітуту з попереднім власником.

Натомість судом встановлено, що позивачка не є власником спірної квартири та в квартирі не зареєстрована.

Згідно відповіді №1631488 від 02.08.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрована з 03.12.1996 за адресою: АДРЕСА_2 .

Фактично позивачка просить визнати за нею право користування спірною квартирою.

На що суд зазначає, що діюче законодавство не надає можливості встановлення сервітуту - права користування чужою квартирою, у зв`язку з чим у позові слід відмовити.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 30, 41 Конституції України, ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст. 11, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 382, 383, 391, 395, 401-405 ЦК України, ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.