Справа № 303/4662/24
ряд. стат. звіту - 68
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

при секретарі Лукач К.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Великолучківської сільської ради) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позовну заяву мотивовано тим, що сторони з квітня 2015 року перебувають у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народили сина ОСОБА_3 . Причиною розірвання шлюбу вказано те, що сторони мають різні характери, погляди на життя. Через постійні суперечки спільне життя стало неможливим. Протягом тривалого часу сторони проживають порізно. Позивач просив розірвати шлюб та вважав доцільним вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини, яка наразі проживає з ним.

Відповідачка та представник Велоколічківської сільської ради, залученої судом до участі в якості третя особа, в судове засіданні не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідачка подала до суду заяву, в якій повністю визнала вимоги позивача.

Орган опіки та піклування надав висновок щодо суті справи.

Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

У справі, яка розглядається, предметом позову є розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

За змістом статей 106, 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право розірвати шлюб лише в судовому порядку.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України).

Нормами статті 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 25.04.2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований 25.04.2015 року у виконавчому комітеті Страбичівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис № 03, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 09.03.2016 року, батьками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 є дитиною з інвалідністю.

За довідкою № 182/13-20 від 16.05.2024 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації. Разом з ним проживає син - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З позовної заяви вбачається, що спільне життя у сторін не склалося, у них різні характери та погляди на життя, вони втратили почуття поваги один до одного, разом не проживають, а тому шлюб існує формально. Також відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти розірвання шлюбу та визнала факт проживання сина разом з позивачем.

З огляду на це суд не знаходить підстав для відмови у задоволенні вимоги позивача про розірвання шлюбу.

Щодо визначення місця проживання дитини суд виходить з наступного.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як убачається з матеріалів справи, за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 народили сина ОСОБА_3 .

Сторони живуть порізно, дитина проживає разом із батьком, а його мати не заперечує проти цього.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наведеного суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини разом із батьком, оскільки позивач не довів, що його права порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Зазначивши у позовній заяві про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дитини з огляду на те, що син перебуває на його повному утриманні та залишається проживати з ним, ОСОБА_1 засвідчив, що до звернення до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, що також підтверджено висновком від 26.11.2024 року № 823 органу опіки та піклування Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, який вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком.

Отже, позов щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина й так фактично проживала й продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання сина, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною.

З огляду на це суд вважає, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала й проживає разом із ним, порушені його права.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року (справа № 127/16211/23) та від 10 грудня 2024 року (справа № 299/8679/23).

Керуючись ст. ст. 112, 141, 161 СК України, ст. ст. 12, 13, 19, 76-83, 141, 200, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 25.04.2015 року у виконавчому комітеті Страбичівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис №03, розірвати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Юрій Мирошниченко