"08" січня 2025 р. Справа № 363/6332/24
УХВАЛА

Іменем України

08 січня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Ходасевич Д.К., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Катрука Є.А. про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2024 року позивачка ОСОБА_1 в особі адвоката Катрука Є.А. звернулась до суду із вказаним позовом в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на її користь грошові кошти за договором позики від 12.11.2020 року у розмірі 113 820 064,04 грн., з яких: 16 636 000 сума основного боргу за договором, згідно курсу долара США, встановленого Національним банком України станом на 29.11.2024 року, 1 610 247,04 грн. інфляційне збільшення, 95 537 820 грн. штрафні санкції, а також покласти судові витрати на відповідачів.

Разом з позовною заявою представником позивачки подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, а також на належне їм майно, в межах ціни позову 113 820 067,04 грн.

Ухвалою суду від 05.12.2024 року у задоволенні заяви представника заявниці ОСОБА_1 адвоката Катрука Є.А. про забезпечення позову було відмовлено.

Крім того, ухвалою суду від 06.01.2025 року позовна заява ОСОБА_1 , що подана представником, адвокатом Катрук Є.А. до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики - залишено без руху та надано позивачці для усунення зазначених в цій ухвалі суду недоліків строк, тривалістю десять днів, з дня отримання копії цієї ухвали. Роз`яснено позивачці, що у випадку не усунення зазначених недоліків у встановлений строк, позовна заява буде їй повернута.

08.01.2025 року від представника позивачки адвоката Катрука Є.А. повторно надійшла заява про забезпечення позову, в якій останній просив суд шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, а також на належне їм майно, в межах ціни позову 113 820 067,04 грн. В обґрунтування заяви адвокатом було зазначено, що 12.11.2022 року між позикодавцем ОСОБА_1 з однієї сторони і позичальником ОСОБА_6 з іншої сторони було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. Так, згідно п. 1 договору - позикодавець передав, а позичальник прийняв у приватну власність грошову суму в розмірі 11 264 000 грн., які є еквівалентом 400 000 доларів США, виходячи із встановленого Національним Банком України курсу, станом на 12.11.2020 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 12.11.2022 року між позикодавцем ОСОБА_1 та поручителями: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір поруки. На момент звернення до суду, відповідач та поручителі не вчиняли жодних дій, направлених на виконання договірних зобов`язань. Зокрема, від відповідачки не надходило будь-яких повідомлень про неможливість виконання зобов`язань з будь-яких об`єктивних причин, що унеможливлюють його виконання. Представник заявниці вважає, що наведені вище обставини та ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків, наявність заборгованості та можливість у відповідачів вільно розпоряджатися належним їм нерухомим майном та грошовими коштами за фраудаторним правочином свідчить про наявність обставин, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання в подальшому рішення суду по суті спору. На думку представника заявниці заходи забезпечення, які він просить застосувати, відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, а тому наявні усі законні та достатні підстави для вжиття таких заходів. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідачів, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивачки додатковою гарантією того, що рішення суду, у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивачка отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржники матимуть безумовну можливість розрахуватись із позивачкою, за умови наявності у них грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржників.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 6-8 ст. 153 ЦПК України - заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку:

Надаючи правову оцінку обґрунтованості заяви представника позивачки, суд зазначає, що інститут забезпечення позову регламентовано статтями 149 - 151 ЦПК України, які встановлюють підстави для вжиття заходів забезпечення позову, а також способи забезпечення позову в цивільному процесі. Дійсно, наявність такого інституту є однією з гарантій виконання рішення суду і спрямована на дотримання норми щодо обов`язковості до виконання судових рішень, встановленої нормами Конституції України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

За правилами ст. 150 ЦПК України - позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупиненням продажу описаного майна, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання. Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» - суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як вказано у ч. 3 ст. 150 ЦПК України - заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. У свою чергу співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Під час розгляду питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення ст. 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Таким чином, під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31.01.2019 року у справі за №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Верховний Суд України, у постанові від 25.05.2016 року, прийнятій за результатами розгляду справи за №6-605цс16, виклав правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пункт 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначає, що позов забезпечується зокрема і накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачу і де вони знаходяться. Саме з цією метою положеннями ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що відомості про те, яке саме майно належить відповідачам, місце його знаходження, на які саме розрахункові рахунки відповідачів представник заявниці просить накласти арешт, в яких саме банках та/або фінансових установах вони знаходяться, в якій сумі та в якій валюті - є необхідними для забезпечення позову.

Як вбачається з поданого позову, позивачка просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики від 12.11.2022 року в сумі 113 820 067,24 грн., а також судові витрати.

Як на підставу забезпечення позову, представник заявниці посилається на те, що невжиття заходів забезпечення може призвести в майбутньому до уникнення відповідачами від виконання рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому представник заявниці, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, що відкриті на ім`я відповідачів, а також на належне відповідачам майно в межах ціни позову 113 820 067,04 грн.

- не надав суду інформації щодо рахунків, вкладів в банках та інших фінансових установах України, відкритих на ім`я відповідачів, інформацію про номери рахунків, банківську установу та/або фінансову установу, де ці рахунки знаходяться, суми розміщених на них грошових коштів, місце і умови їх розміщення,

- не зазначив в заяві про забезпечення позову на яке саме майно, що належить відповідачам необхідно накласти арешт, що в свою чергу є необхідними для забезпечення позову, будь-яких клопотань з метою отримання відповідних відомостей ним також не заявлено. А відтак, не зазначення заявником вказаних вище відомостей позбавляє суд можливості перевірити співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Також суд звертає увагу заявника на те, що накладення арешту як на грошові кошти, що належать відповідачам і, які знаходяться на всіх рахунках в усіх банківських або інших установах в межах суми 113 820 067,04 грн. так і на майно відповідачів, в межах суми 113 820 067,04 грн. матиме подвійне забезпечення позовних вимог, арешт грошових коштів і майна на загальну суму, що вдвічі перевищує ціну позову суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову.

Крім того, повторна заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування того, що відповідачі дійсно будуть ухилятись від виконання рішення суду (у випадку задоволення позову), чи не зможуть виконати його через неплатоспроможність чи по іншим причинам.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року по справі за №753/22860/17).

Ненадання належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а лише посилання на це в заяві, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 18.01.2023 року по справі за №755/9322/20).

Отже самого тільки припущення, без наведення обґрунтування, недостатнього для вжиття заходів забезпечення позову. Висловлене представником заявника припущення про те, що відповідачі можуть вжити заходів з метою утруднення виконання судового рішення, є виключно суб`єктивним судженням, яке не підтверджується об`єктивними обставинами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 року у справі за №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі за №754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Таким чином, у заяві щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених представником заявниці, не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. А відтак, не зазначення вказаних вище відомостей позбавляє суд можливості перевірити співмірність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, при розгляді заяви судом не встановлено доведеності співмірності заявлених представником позивачки заходів забезпечення позову (накладення арешту на грошові кошти та майно відповідачів) заявленим позовним вимогам.

Керуючись статтями 150-153 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника заявниці ОСОБА_1 адвоката Катрука Є.А. про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: О.П. Дьоміна