КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.ПОЛТАВИ
Справа №552/5317/15-ц
Провадження № 4-с/552/1/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.01.2025 року Київський районний суд. м. Полтави у складі:

головуючого судді Кузіна Ж.В.

секретар судового засідання Кумир О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави зі скаргою на бездіяльність державного виконавця посилаючись на те, що на виконанні у Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває ВП № 52253550 за виконавчим листом № 552/5317/15, який виданий 15.10.2015 року на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 07.10.2015 року. 20.04.2018 року постановою держвиконавця накладено арешт на майно боржника. ОСОБА_1 рішення суду виконує належним чином. На його звернення щодо скасування арешту, йому повідомлено щодо відсутні правових підстав для зняття арешту з майна боржника. Скаржник вважає накладений арешт на все його майно безпідставним, необґрунтованим та не доцільним, що порушує його законні права та інтереси, а тому просить визнати протиправною бездіяльність державного виконавця, яка полягає у неприйнятті рішення про зняття арешту , накладеного на його майно. Зобов`язати державного виконавця скасувати арешт на майно ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника від 20.04.2018 року за виконавчим провадженням №52253550, а саме на усе нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , у тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

У судове засідання скаржник та представник скаржника не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, від представника надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність скаржника, скаргу підтримують з підстав, що в ній зазначена, просить задовольнити.

Представник Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив. Суду надано відзив на скаргу щодо не визнання обставин на які посилається заявник. Арешт накладений з метою забезпечення реального виконання рішення суду, а зняття арешту призведе до порушення прав дитини. Просив відмовити у задоволенні скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як передбачено Законом України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 цього Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Судом встановлено, що на виконанні Полтавського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 52253550 з примусового виконання виконавчого листа № 552/5317/15, який виданий Київським районним судом м. Полтави 15.10.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою державного виконавця Полтавського відділу державної виконавчої служби від 16.09.2016 року відкрито виконавче провадження.

20.04.2018 року постановою державного виконавця Полтавського ВДВС з метою забезпечення виконання виконавчого документа в порядку ст. 56 Закону, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

09.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського ВДВС з заявою про скасування постанови про накладення арешту на його майно, посилаючись, що ним систематично здійснюється сплата аліментів, заборгованість відсутня, тобто належним чином виконує свої зобов`язання. Зазначив, що у його власності перебуває транспортний засіб, тому у випадку допущення заборгованості, її погашення буде можливим за рахунок рухомого майна, а тому відсутні підстави для накладення арешту на усе належне йому майно, просив зняти арешт з нерухомого майна.

Листом Полтавського ВДВС у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Морозову М.Ю. відмовлено у скасуванні арешту у зв`язку з відсутністю підстав.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна

Пунктом 7 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника .

За змістом цієї норми права таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на заявникові лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Частиною другою ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Нормами ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок виконання рішення суду про стягнення аліментів, не визначено підстав і порядку зняття арешту майна боржника, накладеного державним виконавцем.

Тому, при вирішенні цього спору слід керуватися загальною нормою, а саме п.7 ч.4 ст. ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом якої арешт може бути знятий лише за умови існування обставин, які забезпечують виконання рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Тобто сам по собі факт погашення заборгованості, її відсутності не є підставою для зняття раніше накладеного арешту.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Разом з цим як вбачається з досліджених матеріалів, що додані до скарги ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності в останнього щомісячного доходу, грошових коштів, за рахунок яких може бути забезпечене виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Щодо можливості забезпечення шляхом звернення стягнення на належний йому транспортний засіб, то у даному випадку на дане рухоме майно накладений арешт та це не може трактуватися як інший спосіб забезпечення виконання рішення суду .

Суд не приймає до уваги твердження боржника ОСОБА_1 , що накладений на майно арешт, за відсутності заборгованості за рішенням суду про стягнення аліментів, порушує його права , оскільки сама по собі сплата за певний період скаржником аліментів , не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того , суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

За таких обставин, підстави для задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 447, 450-451 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Ж.В.Кузіна