Справа № 756/3322/24
Провадження № 2/756/296/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 грудня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Примак-Березовської О.С.,

секретаря судового засідання - Донеска А.Є.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

законного представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та його законного представника ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

І. Стислий виклад позиції позивача

Позивач ОСОБА_1 та його законний представник - батько ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_1 проживає разом із ОСОБА_2 з 2020 року на підставі відповідного рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком.

Стверджували, що відповідачка протягом останній п`яти років не піклується про сина ОСОБА_5 та не проявляє зацікавленості до його життя, стану здоров`я, навчання, хобі, духовного розвитку тощо. Зазначили, що під час повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України у 2022 році відповідачка достеменно знаючи про місце перебування свого сина у місці Києві, не поцікавилася про його безпеку, не вчинила дій з його евакуації та взагалі не намагалася будь-яким чином зв`язатися із ним, що завдало йому значної психологічної травми. Під час спільного проживання із матір`ю, остання також завдавала значних моральних страждань тим, що зловживала алкогольними напоями разом із своїм співмешканцем, могла зникнути на декілька днів, залишивши сина на догляд сусідів або діда і баби, не проявляла жодної материнської опіки та любові, внаслідок чого він не хотів повертатися додому, відчував себе нещасним та навіть думав про самогубство.

Крім того зауважили, що разом із матір?ю йому належить квартира, у якій проживає ОСОБА_4 із своєю донькою від теперішнього шлюбу та чоловіком. Щодо даної квартири наявний чималий борг за комунальні послуги, що істотно у майбутньому може вплинути на майнові обов?язки позивача, так-як у разі подальшої несплати таких послуг, з набуттям ним повноліття, він буде змушений сплачувати половину цієї заборгованості. На думку позивача, ця обставина теж доводить факт того, що матір не турбується про майбутнє свого сина. Додатково позивачі зауважили, що ОСОБА_1 територіально проживає від матері неподалік і за увесь час окремого проживання, вона буквально декілька разів приходила до них із батьком, і замість намагання налагодити стосунки, вчиняла сварки у стані алкогольного сп?яніння. Щодо свого утримання зазначив, що усім необхідним його забезпечує батько, а матір лише сплачує мінімальну суму аліментів, заборгованість зі сплати яких ще існувала на період подачі цього позову до суду. Позивач та його батько вважають, що заборгованість зі сплати аліментів було сплачено лише через подання даного позову.

Також позивач і його представник зазначили, що мінімального розміру аліментів недостатньо для повноцінного забезпечення життя дитини, однак матір не вважає за необхідне додатково утримувати сина, хоча має таку можливість, займає керівну посаду, а свої реальні доходи приховує саме через небажання сплачувати аліменти у належному розмірі.

Внаслідок усіх зазначених обставин, між сином та матір?ю давно втрачено емоційний зв?язок, мати не намагається змінити ставлення до дитини, тому задля забезпечення найкращих своїх інтересів, ОСОБА_1 вважає необхідним позбавити ОСОБА_4 батьківських прав, з метою недопущення у майбутньому існування будь-яких юридичних та інших питань, пов?язаних із цим сімейним зв?язком.

ІІ. Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_4 та її представник проти задоволення позову категорично заперечували та зазначили, що відповідачка не має заборгованості зі сплати аліментів, під час намагання спілкуватися із сином, останній неодноразово нецензурно висловлювався у її бік, що спричинило тривалі нервові переживання та зрештою призвело до істотного стресу, як наслідок інсульту і встановлення їй другої групи інвалідності.

Стверджує, що батьком дитини ОСОБА_2 чиняться перешкоди у спілкуванні із нею, а ОСОБА_5 довгий час проживає із батьком, саме тому перебуває під певним психологічним впливом, що зумовлює негативне ставлення до неї як матері. Крім того, через свій вік ОСОБА_5 не здатен повною мірою усвідомлювати значення своїх дій для подання такого позову. Відповідачка стверджує, що її важкий стан здоров`я зумовлює необхідність з обережністю ставитися до стресових ситуацій, через те, що вона боїться за своє життя і те, що її діти, утому числі, малолітня донька від іншого шлюбу, залишаться без матері. Також зазначила, що ОСОБА_2 вигідно позбавити її батьківських прав через отримання відстрочки від мобілізації.

ОСОБА_4 у своїх запереченнях зазначила, що має велике бажання відновити відносини із сином, однак через важку сімейну ситуацію, що давно складається між ними, вона не знає у який спосіб вона може налагодити стосунки із сином. Проте, відповідачка виявляє бажання спілкуватися із ОСОБА_5 та щиро вірить у те, що образи між ними з часом припиняться, а стосунки згодом налагодяться.

Усе зазначене, на думку відповідачки та її представника вказує на те, що позивач не підтвердив винної поведінки матері щодо невиконання батьківських обов?язків та неналежного виховання сина, не обґрунтував мету, якої прагне досягнути позбавивши її батьківських прав, а тому у позові необхідно відмовити.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2024 року вказану справу передано на розгляд судді-доповідача Примак-Березовської О.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року справу прийнято до провадження у порядку повторного автоматизованого розподілу та призначено повторне підготовче засідання на 12 березня 2025 року.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У зв?язку із вступом у справу нового представника відповідача, судом поновлено строк подання додаткових доказів у справі.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року (протокольною) явку відповідачки ОСОБА_4 визнано обов?язковою.

Позивач та його законний представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити та надали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Додатково зауважили, що під час розгляду цієї справи протягом більше як півтора року, ставлення матері до дитини не змінилося. Участі у вихованні сина ОСОБА_4 не брала та не намагалася відновити стосунки із ним.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та надав пояснення, аналогічні змісту відзиву та додаткових пояснень, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні від 29 липня 2025 року пояснила, що через важкий стан свого здоров?я вона боїться за своє життя, тому обмежує спілкування із сином, який вороже налаштований проти неї, вживає постійно нецензурну лайку, що впливає на її емоційний стан. На її думку, наразі сина проти неї налаштовує батько, і за таких обставин, враховуючи вік дитини, вона намагається зайвий раз не наражатися на негативне ставлення, щоб не погіршувати й надалі стосунки між ними.

Також зауважила, що постійно цікавиться успіхами сина у школі через відповідний додаток, обізнана про його оцінки, однак відвідувати зайвий раз класного керівника та спортивну секцію, у якій займається син, не вбачає наразі сенсу, саме через складні психологічні стосунки між ними. Стверджувала, що декілька разів відвідувала школу, зі сторони бачила випускний у дев`ятому класі ОСОБА_5 , просила надати їй фото випускного у вчителів та інших батьків однокласників, також одного разу намагалася передати подарунок, який їй було повернуто.

Щодо обставин під час повномасштабного вторгнення відповідачка пояснила, що дійсно виїхала разом із своєї малолітньою донькою та чоловіком за межі міста Києва, однак через спільну знайому їй було відомо про стан ОСОБА_5 і те, що він був із батьком в укритті біля будинку, в якому вони проживали. Також зазначила, що була готова забрати із собою сина та евакуюватися разом, проте розуміла, що отримає категоричну відмову батька ОСОБА_2 , з яким у неї вкрай негативні стосунки.

Зазначила, що не вбачає підстав для позбавлення її батьківських прав, оскільки любить свого сина та щиро вірить у те, що згодом їхні відносини покращяться і він з віком зрозуміє її поведінку, як матері.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність та надав Висновок органу опіки та піклування від 18 червня 2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 .

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні від 16 червня 2025 року пояснила, що обставини цієї сім`ї їй достеменно не відомі, позаяк дитина перебувала під наглядом саме у Подільському районі міста Києва, орган опіки та піклування якого надавав вказаний висновок. Однак, зауважила, що вбачає достатньо підстав для зміни ставлення матері до дитини.

Також судом, у порядку статті 171 Сімейного кодексу України (далі - СК України) за спеціальною процедурою, у присутності представника органу опіки та піклування, опитано дитину та з`ясовано його думку, щодо позбавлення матері батьківських прав.

В судовому засіданні допитано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які надали покази про обставини, які їм відомі, щодо сімейних стосунків позивача, його законного представника та матері дитини.

Під час судового розгляду, суд неодноразово сприяв сторонам в укладенні мирової угоди, однак укласти таку не вдалося.

1 грудня 2025 року суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення.

17 грудня 2025 року проголошена вступна та резолютивна частини судового рішення, складення повного тексту відкладено до 26 грудня 2025 року. Внаслідок відпустки головуючого у справі, повний текст судового рішення проголошено 29 грудня 2025 року.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання та повернення дитини.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_1 , разом з його батьком ОСОБА_2 .

Вказане судове рішення набрало законної сили, а тому в силу частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обставини, встановленні даним рішенням, не доказуються при розгляді цієї справи, саме у аспекті правовідносин, що склалися між сторонами щодо виховання ОСОБА_1 .

Суд зауважує, що висновки у вказаному рішенні мають істотне значення для вирішення цієї справи, оскільки мають посутній зв`язок із правовідносинами сторін цього позову, вказують на хронологію подій та важливі обставини сімейного життя сторін, які призвели до існування наразі спору щодо позбавлення батьківських прав.

Судом встановлено, що з 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали у цивільному шлюбі. Спільне проживання сторін було припинене у 2013 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 17 лютого 2010 року, актовий запис № 379, батьками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Встановлено також, що після припинення спільного проживання сторін у 2013 році дитина, за їхньою спільною згодою, залишилася проживати разом із позивачкою, за адресою АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2020 року ОСОБА_2 забрав малолітнього сина за місцем свого проживання та на даний час дитина продовжує проживати разом із ним за адресою: АДРЕСА_2 .

Як з`ясовано судом, після припинення спільного проживання між сторонами постійно відбувалися конфлікти, у тому числі, щодо визначення місця проживання їхнього малолітнього сина ОСОБА_5 .

Після переїзду дитини 20 жовтня 2020 року на постійне проживання до батька сторони перебувають у постійному, триваючому конфлікті, у зв`язку з чим ОСОБА_4 звернулася із зазначеним позовом до суду. Після чого ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визначення місця проживання сина із ним.

Як встановлено судом під час вирішення визначення місця проживання дитини, із пояснень сторін та досліджених в судовому засіданні доказів, з 20 жовтня 2020 року ОСОБА_8 проживає разом із батьком, активну участь у навчанні та вихованні сина приймає саме батько, він піклується про належне матеріальне забезпечення життя дитини та його гармонійний особистісний розвиток. Будь-які спроби матері налагодити спілкування із дитиною виявляються невдалими, дитина на жодний контакт із нею не йде.

Вказані обставини судом також з`ясовані із пояснень малолітнього ОСОБА_5 , думка якого була вислухана судом безпосередньо в судовому засіданні.

Із пояснень дитини судом, зокрема, встановлено, що він категорично не бажає не лише бачитися, а й взагалі спілкуватися із матір`ю. Таке негативне ставлення дитини до матері зумовлене наявністю у нього образ за минулі ситуації, пов`язані із попередньою поведінкою матері. Дитина висловила своє безумовне та беззаперечне бажання проживати разом із батьком, вказуючи на те, що з жовтня 2020 року саме батько піклується про нього, забезпечує його усім необхідним, допомагає йому у навчанні, надає йому можливість займатися спортом та створив усі необхідні умови для його проживання, навчання та розвитку.

Суд наголосив, що існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Також, із висновку Органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-5854 від 12 серпня 2021 року вбачається, що вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_1 разом з його батьком ОСОБА_2 .

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд не вбачав підстав для непогодження із висновком органу опіки та піклування, оскільки, як вбачається зі змісту висновку, він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.

На підставі викладеного, а також зважаючи на думку малолітнього ОСОБА_5 , суд дійшов висновку, що найкращим інтересам дитини відповідатиме його спільне проживання саме з батьком.

Також встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2022 року з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку з усіх видів доходів, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи - 7 серпня 2022 року і до досягнення повноліття дитини.

Отже, враховуючи у ретроспективі життєві обставини цієї сім`ї, суд, вирішуючи питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 , вивчив усі істотні причини, що зумовили подання саме дитиною позову до своєї матері та вважає необхідним зазначити таке.

Під час розгляду цієї справи, суд дійшов беззаперечного висновку, що у даному випадку існує тяжка історія сімейних стосунків між батьками ОСОБА_5 та особиста образа останнього на свою матір, яка не приділяла достатньої уваги своєму сину через власні причини.

Суд констатує, що під час розгляду цієї справи не встановлено жодного факту впливу чи тиску з боку батька на ставлення сина до своєї матері. Як і не встановлено підставу для подання позову внаслідок ухилення від мобілізації батька, який має відстрочку. Також не встановлено, що батько чинить будь-які перешкоди у спілкуванні дитини із матір`ю.

На противагу цьому, суд встановив і констатує, що ОСОБА_2 є зразковим батьком для свого сина ОСОБА_1 , і понад п`ять останніх років опікується ним, займається його вихованням, турбується про його здоров`я, інтереси, хобі, духовний розвиток, емоційний стан тощо. І саме така істотна різниця у ставленні батька і матері до свого сина, зумовила у малолітнього, а згодом і неповнолітнього ОСОБА_5 певне негативне ставлення та образу на ОСОБА_4 , яка наразі не забезпечує те виховання, якого так прагне і потребує її син.

Доказами зазначеного, є характеристика з місця навчання дитини даними щодо зайняття спортом, актом обстеження умов проживання, актом оцінки потреб сім`ї, відповідним висновком, медичною декларацією (а.с. 32-43, том І) та показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Крім того, таке зразкове ставлення батька до сина встановлено судом в ході судового розгляду, опитування сторін та свідків.

Водночас, суд встановив, що ОСОБА_4 виявляє бажання налагодити психоемоційний зв`язок із сином, однак через складну життєву ситуацію та стан здоров`я, має страх за своє здоров`я та життя, тому наразі не вчиняє усіх необхідних заходів для відновлення довіри, поваги та любові у стосунках із сином ОСОБА_5 .

Доказами зазначеного є довідка до акта огляду МСЕК (а.с. 102, том І), пенсійне посвідчення інваліда ІІ групи (а.с. 103), численною перепискою із сином (а.с. 104-138).

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 має: постійне місце роботи, займає посаду директора ТОВ «Бранік» (а.с. 12-13, том ІІ); позитивно характеризується за місцем роботи (а.с. 15, том ІІ); має постійний дохід, згідно з довідкою ПФУ (а.с. 16-20, том ІІ); наразі не веде асоціального способу життя, характеризується позитивно за місцем проживання (а.с. 35, том ІІ); не притягувалася до кримінальної відповідальності, згідно з довідкою (а.с. 21, том ІІ); не вживає психотропних чи інших наркотичних речовин, згідно з довідками (а.с. 10,11, том. ІІ); виховує малолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від іншого шлюбу (а.с. 101, том І); періодично піклується про успіхи у навчанні сина ОСОБА_5 , що підтверджується листом та витягом про часові точки входу в електронний кабінет в системі «Єдина школа» (а.с. 99-100, том І); не має заборгованості зі сплати аліментів, згідно з розрахунком (а.с. 8, 9, том. ІІ).

Згідно з Висновком органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 червня 2024 року (реєстрація від 18 червня 2024 року № 106-5015) вирішено не доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та попередити ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина (а.с. 245-247,том І).

Усі інші доводи сторін щодо корисливих інтересів обох батьків відносно спільного нерухового майна, а також наявності заборгованості за квартиру, що може у майбутньому істотно вплинути на інтереси дитини, суд не оцінює, оскільки це є лише припущенням, жодних належних доказів цьому не надано. Наявність заборгованості за квартиру жодним чином не може впливати на контекст даних правовідносин сторін щодо позбавлення батьківських прав, а оцінка ризиків саме майнових інтересів дитини судом на майбутнє не вирішується

V. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону № 2402-III).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Тобто, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який суд може застосувати у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, і відповідно відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів, суд може застосувати такий крайній захід лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який необхідно розглядати як надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки неодноразово викладені Верховним Судом у постановах, зокрема, від 7 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява №70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі №159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі №404/9387/21, провадження № 61-13425св23.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі №947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження № 61-5203св23).

Надаючи оцінку висновку органу та піклування у цій справі, суд погоджується із тим, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у їхніх діях.

Під час розгляду цієї справи, суд дійшов висновку, що хоч у діях матері ОСОБА_5 наявні ознаки недостатньо належної материнської опіки, любові та емоційного зв`язку, це може бути спричинено станом здоров`я ОСОБА_4 , і об`єктивних побоювань за своє життя, а також через складні сімейні стосунки, що тривають у цій родині досить довгий період часу.

Проте, суд наголошує, що це не нівелює обов`язок матері піклуватися про сина, цікавитися його життям, духовним розвитком та зробити усе можливе для відновлення психоемоційного зв`язку із дитиною та віри у те, що він їй не байдужий.

Також, стан здоров`я ОСОБА_4 , на який вона посилається, не виправдовує достатньою мірою її доволі пасивну поведінку у вихованні сина.

У даному випадку, станом на час розгляду цієї справи, суд вбачає достатньо можливостей для зміни поведінки матері щодо виховання сина (відвідування спільно дитячого психолога, сімейного медіатора, прочитання спеціалізованої літератури тощо).

Тому, за таких обставин, суд на цій стадії не вбачає можливості і підстав втручатися у природнє право ОСОБА_4 бути матір`ю свого сина ОСОБА_5 , не виключно з юридичної точки зору, а з точки зору загальних засад суспільної моралі.

Також, суд вважає за необхідне зауважити, що словосполучення «забезпечення найкращих інтересів дитини», у даному аспекті не слід плутати із бажанням дитини через певну образу чи неналежне ставлення до нього, певним чином позбутися права бути сином своєї матері, оскільки така відмова є нікчемною і не може переривати природній зв`язок між дитиною та батьками.

Слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, Верховний Суд вважає, що неврахування судом думки дитини , щодо позбавлення батьківських прав, є виправданим з огляду на її вік та нерозуміння в силу цього правових наслідків позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неї. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

Саме тому у цій справі, суд із розумінням ставиться до думки дитини, однак не може її врахувати саме щодо позбавлення його матері батьківських прав, оскільки вважає, що відповідачка має шанс істотно змінити ставлення до свого сина та налагодити приязні та здорові стосунки, відновивши природній зв`язок із сином. Син ОСОБА_5 у свою чергу, в силу віку та пережитої психологічно травми, не в достатній мірі розуміє наслідки, які спричиняє такий крайній захід.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг вказувати про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (HUNT c. UKRAINE), заява № 31111/04, пункти 57, 58).

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадничу складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт. Поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням ( рішення ЄСПЛ від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» (Haddad v. Spain), заява № 16572/17, пункт 54).

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine, заява N 39948/06, пункт 49, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Позбавлення особи батьківських прав є особливо далекосяжним заходом, який позбавляє одного з батьків сімейного життя з дитиною, і не відповідає меті їх возз`єднання. Ця сфера особливо потребує захисту від свавільного втручання (рішення ЄСПЛ від 08 січня 2013 року у справі «S.S. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 96).

Позбавлення одного з батьків батьківських прав щодо дітей є втручання у його право на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням, якщо воно не здійснюється «відповідно до закону», не переслідує одну із законних цілей згідно з пунктом 2 статті 8 і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2015 року у справі «Йованович проти Швеції» (Jovanovic v. Sweden), заява № 10592/12, пункт 74, від 08 січня 2013 року у справі «С. С. проти Словенії» (S.S. v. SLOVENIA), заява № 40938/16, пункт 79).

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23).

Верховний Суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75).

Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209).

ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього.

З огляду на вказане втручання у право відповідачки на повагу до сімейного життя, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції не відповідає критерію «відповідно до закону», а тому суд не вбачає необхідності оцінювати його на предмет відповідності іншим критеріям.

Неактивність або певна бездіяльність відповідачки як матері, що зумовлена наведеними вище обставинами цієї справи, не може вважатися достатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав, станом на час розгляду цієї справи.

Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері/батька особи, яку вони вважають «кращим батьком/матір`ю» для дитини не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків.

Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).

Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Крім того, у цьому аспекті важливим є те, що дитина проживає окремо від матері довгий період часу, що може ускладнювати процес відновлення їхніх стосунків. Однак, ОСОБА_4 , не зважаючи на окреме проживання із сином і складні стосунки із батьком дитини, несе рівні права та обов`язки щодо його виховання, тому має приділяти цьому належну увагу.

У постанові від 4 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження №61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

У цій справі суд не вбачає будь-якої реальної загрози з боку відповідачки, як матері, для благополуччя її сина. Водночас, лише сам факт образи або емоційного несприйняття матері сином через складні сімейні обставини, розрив його батьків, наявність у неї іншої сім`ї та дитини від іншого шлюбу, могло вплинути на думку сина про матір. Проте це вказує на необхідність налагодження стосунків між сином і матір`ю, та за можливості звернення до дитячого психолога або проходження процедури сімейної медіації.

Суд відхиляє доводи сторони позивача щодо аморальної поведінки відповідачки, оскільки докази, що дослідженні в судовому засіданні, є нерелевантними в аспекті даного спору, втратили свою актуальність, так-як датовані 2020 роком і на думку суду, саме така поведінка стала в основу вказаному рішенню суду щодо визначення місця проживання дитини з батьком, у тому учислі.

Що стосується даних правовідносин і позбавлення батьківських прав, суду не надано допустимих і належних доказів, що мати наразі веде неблагополучний спосіб життя з урахуванням встановлених обставин, зазначених у цьому рішенні.

У цьому аспекті суд зважає на те, що ОСОБА_4 має постійне місце роботи, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, виховує малолітню доньку та згідно усіх наданих доказів не є неблагополучною та не становить загрози своєму сину ОСОБА_5 .

Проте, необхідно зауважити, що тривале ігнорування психологічних травм сина з боку матері, могли призвести до погіршення їхніх стосунків, відповідальність за що має нести виключно відповідачка в силу Закону.

Суд відхиляє надані докази стороною позивача щодо понесених витрат на оздоровлення дитини батьком, його лікування тощо, і свідомого ухилення від цих витрат ОСОБА_4 , оскільки такі доводи можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів, заборгованість щодо сплати яких у відповідачки наразі відсутня.

Так само суд відхиляє доводи сторони позивача щодо приховування доходів відповідачкою та не бажання сплачувати належний розмір аліментів, оскільки через призму принципу змагальності, суду не надано відповідних доказів, у підтвердження таким фактам.

Водночас, у цій частині суд зауважує, що розмір аліментів, з урахуванням віку дитини, його потреб, належного виховання та оздоровлення, зважаючи на місце роботи ОСОБА_4 , у суду виникає обґрунтований сумнів у дійсності її офіційного доходу, наданого під час розгляду справи, і її добросовісної поведінки у частині сплати аліментів на свого сина.

Суд також відхиляє доводи представника відповідача про те, що у позбавленні батьківських прав зацікавлений саме законний представник позивача, тобто його батько, через ухилення від мобілізації, оскільки жодних доказів цим твердженням суду не надано. Натомість матеріали справи містять дані, що ОСОБА_2 звільнений від мобілізації.

Крім того, суд зауважує, що даний позов подано саме дитиною, тому такі доводи сторони відповідача є непереконливими.

Суд відхиляє й доводи сторони відповідача про те, що батько чинить будь-які перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю та/або впливає на його ставлення до відповідачки, оскільки такі дані не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 не відмовляється від свого сина і демонструє намір виконувати свої батьківські обов`язки, виявляє бажання спілкуватись та бачитись з дитиною, не є неблагополучною, не втратила інтересу до нього (з іі слів) та висловила бажання налагодити стосунки, позбавлення її батьківських прав наразі є надмірним втручанням у її права, в аспекті статті 8 Конвенції, а також передчасним і таким, що не відповідатиме вимогам Закону.

Проте, суд зауважує, що ОСОБА_4 необхідно попередити про істотну зміну поведінки та ставлення до свого сина ОСОБА_5 , приділити належну увагу його присихоемоційному стану, враховуючи вік та стан здоров`я, піклуватися про його матеріальні потреби, та докласти усіх зусиль, щоб налагодити зв`язок із дитиною (звернутися до дитячого психолога, сімейного медіатора тощо), а також відновити віру дитини у те, що він не байдужий своїй матері.

На підставі викладеного, вимог Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, 20 листопада 1959 року, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 150, 155, 164, 181,182 Сімейного кодексу України та керуючись статтями 2, 5, 76-81, 141, 258-259, 260, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність істотно змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_1 , з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

Покласти на Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_4 щодо виховання дитини - ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Інформація щодо сторін у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Законний представник - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: 04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2Д, .

Повний текст судового рішення складено та проголошено 29 грудня 2025 року.

СУДДЯ Ольга ПРИМАК-БЕРЕЗОВСЬКА