КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв - адвоката Стукальської Інни Миколаївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року (суддя Матійчук Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про визнання протизаконним наказу про призупинення трудових відносин, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку,

встановив:

у вересні 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання протиправним наказу № 32-ка від 27 січня 2023 року про призупинення трудових відносин з нею з 1 лютого 2023 року; просила зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 123 813,12грн; зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 11 113грн 34коп.; зобов`язати відповідача сплатити за неї страхові внески за період з 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року та зарахувати вказаний період до стажу роботи; зобов`язати відповідача виплатити судові витрати у розмірі 3 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 12 лютого 2018 року вона була призначена на посаду провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв згідно наказу № 28-к від 8 лютого 2018 року. Наказом № 280-ка від 1 вересня 2023 року вона була звільнена з посади провідного концертмейстера у зв`язку з реорганізацією кафедри на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 1 вересня 2023 року.

Позивачка посилалася на те, що 9 жовтня 2023 року відповідачем на її вимогу були надіслані копії документів стосовно її трудової діяльності в Академії і тоді вона ознайомилась з наказом № 32 від 27 січня 2023 року про призупинення дії трудового договору, укладеного з нею, з 1 лютого 2023 року.

Позивачка вважала, що причиною видачі оскаржуваного наказу стало її бажання працювати дистанційно, згідно з оголошеним в академії на той час режимом навчання, оскільки мала таку можливість, при цьому дистанційний режим роботи вводився і раніше, під час карантину.

Позивачка посилалась на те, що з жовтня 2022 року в академії був введений виключно дистанційний режим навчання, однак на зборах колективу у січні 2023 року керівником було висловлено побажання, щоб піаністи (викладачі фортепіано та концертмейстери) працювали виключно очно з 1 лютого 2023 року. Разом з тим, відповідного наказу про зміну режиму роботи відповідачем видано не було.

Позивачка вважала спірний наказ незаконним, так як не було ситуації неможливості обох сторін виконувати свої обов`язки; не був обраний і зазначений спосіб обміну інформацією; не зазначений строк призупинення дії трудового договору; не зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків або серії та номер її паспорта; не зазначені умови відновлення дії трудового договору, тобто наказ був оформлений з порушенням вимог чинного законодавства і не відповідає вимогам ні за змістом, ні за формою.

Позивачка вважала, що внаслідок незаконних дій відповідача по призупиненні дії трудового договору та не нарахування заробітної плати, їй підлягає до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року, який становить 123 813,12грн, а також сума компенсації за невикористану відпустку у розмірі 11 113грн 34коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 32-ка від 27 січня 2023 року Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану з окремими працівниками Академії» у частині призупинення трудового договору з ОСОБА_1 з 1 лютого 2023 року. Стягнуто з Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 123 813,12грн, без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України. Стягнуто з Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв на користь держави судовий збір у розмірі 1 937,92грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв - адвокат Стукальська І.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, не дотримання судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача зазначає, що позивачка не повідомляє суду про те, що після повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України, остання виїхала спочатку до Білорусії, а надалі поїхала до Греції, де проживає постійно, що підтверджується картою тимчасового захисту в Греції, випуск якої відбувся 13 квітня 2022 року.

Представник відповідача посилається на те, що позивачка була повідомлена про даний наказ через «вайбер» від кафедри, яке вона навмисно видалила, але деяка переписка збереглася, вона постійно була не на зв`язку, оскільки ігнорувала повідомлення, не відповідала на дзвінки завідувача кафедри, а її електронна пошта надійшла до Академії пізніше.

Представник відповідача зазначає, що 27 січня 2023 року була подана службова записка від першого проректора з науково-педагогічної роботи на ім`я в.о. ректора щодо пропозиції про призупинення трудового договору з концертмейстером ОСОБА_1 з 1 лютого 2023 року у зв`язку з неможливістю виконувати обов`язки.

Представник відповідача стверджує, що відповідач не був належним чином повідомленим про судовий розгляд даної справи, тому не мав можливості надати суду докази повідомлення позивачки про видання спірного наказу, хоча позивачка судиться з Академією з моменту свого звільнення, а про наказ № 32 була повідомлена у січні, при

його підписанні, так як постійно спілкувалася у «вайбері» із завідувачем кафедри та начальником відділу кадрів, про що навмисно не повідомляє суду.

Представник відповідача вважає, що наказ видано відповідно до положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно якого дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість виконання чи надання роботи, відтак, починаючи з 24 лютого 2022 року у відповідача була відсутня можливість надати роботу позивачці, як фактично, так і дистанційно, через постійні ракетні обстріли міста Києва та загрозу для життя та здоров`я.

Крім цього, представник відповідача зазначає, що позивачкою був наданий некоректний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який був зроблений без врахування довідок про заробітну плату позивачки, які вона витребовувала у відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що відповідач був обізнаний про її корпоративну електронну адресу з квітня 2021 року і на неї неодноразово надсилались робочі документи. При цьому, між нею та відповідачем не було погоджено жодного іншого альтернативного способу листування, відтак посилання на переписку у застосунку Viber, не свідчить про належне її ознайомлення з оскаржуваним наказом.

Також, позивачка посилається на те, що з жовтня 2022 року і до видання оскаржуваного наказу діяв повністю дистанційний режим роботи та навчання, як викладачі, так і концертмейстери працювали віддалено, виконуючи свої обов`язки дистанційно, тому доводи відповідача про неможливість виконання позивачем своїх обов`язків є хибним.

Позивачка ОСОБА_1 , відповідач Національна академія керівних кадрів культури і мистецтв та представник відповідача - адвокат Стукальська І.М., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.123-125, 131-133), двічі у судове засідання не з`явились.

Позивачка ОСОБА_1 29 вересня 2025 року та 28 листопада 2025 року подала заяви про розгляд апеляційної скарги у її відсутність (с.с.126, 134).

4 грудня 2025 року представник Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв - адвокат Стукальська І.М. подала клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою (с.с.138), однак не надала будь-яких доказів на підтвердження захворювання.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи не надання представником відповідача доказів поважності причин неявки у судове засідання, колегія суддів ухвалила розглядати справу у відсутність учасників справи, відмовивши у задоволенні клопотання представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 12 лютого 2018 року ОСОБА_1 була призначена на посаду провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв, згідно наказу № 28-к від 8

лютого 2018 року (с.с.11).

Наказом № 67-к від 31 березня 2022 року оголошено з 1 квітня 2022 року простій для співробітників Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв, у тому числі і для ОСОБА_1 . Протягом простою дозволено співробітникам перебувати вдома та зобов`язано їх стати до роботи із наступного дня, визначеного як день закінчення простою. Оплату простою працівникам проводили в розмірі 2/3 посадового окладу (с.с.12).

Згідно наказу № 222-ка від 30 серпня 2022 року поновлено дію трудового договору та наказано приступити до виконання роботи відповідно до затверджених посадових обов`язків з 1 вересня 2022 року, зокрема з ОСОБА_1 , провідним концертмейстером кафедри академічного і естрадного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва (с.с.14).

Наказом № 32-ка від 27 січня 2023 року, відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», та у зв`язку з неможливістю організувати дистанційну роботу окремих працівників структурних підрозділів Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв на робочому місці, призупинено дію трудового договору з 1 лютого 2023 року з ОСОБА_1 , провідним концертмейстером кафедри академічного і естрадного вокалу та звукорежисури, на підставі службової записки проректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_2 (с.с.17).

Наказом № 280-ка від 1 вересня 2023 року звільнено ОСОБА_1 , провідного концертмейстера кафедри академічного і естрадного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва з 1 вересня 2023 року, у зв`язку з реорганізацією кафедри на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Доручено планово-фінансовому відділу виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, згідно статті 44 КЗпП України, та грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 14 календарних днів за період роботи з 12 лютого 2021 року по 11 лютого 2022 року, та 4 календарних днів за період роботи з 12 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року, з 1 вересня 2022 року по 31 січня 2023 року (с.с.8).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору з позивачкою, оскільки відповідач своєї діяльності не припиняв як станом на час початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу, тому позовні вимоги в частині оскарження наказу № 32-ка від 27 січня 2023 року підлягають задоволенню.

Також, суд першої інстанції вважав, що період призупинення дії трудового договору з позивачкою слід вважати вимушеним прогулом, викликаним незаконними діями роботодавця, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період у сумі 123 813,12грн.

При цьому суд зазначив, що відповідачем не був спростований наданий позивачкою розрахунок середньої заробітної плати.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року в розмірі 11 113,34грн, оскільки скасування наказу про призупинення дії трудового договору, не призупиняє трудових відносин між роботодавцем і працівником та не є підставою для стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Також, суд першої інстанції зробив висновок про безпідставність позовних вимог про зарахування періоду вимушеного прогулу з 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року до стажу роботи.

Крім цього, суд першої інстанції, виходячи з того, що позивачкою не надано будь-

яких доказів надання їй правової допомоги адвокатом та доказів понесення нею витрат на правову допомогу, відмовив у задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000грн.

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України колегія суддів не переглядає рішення суду в цій частині.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє до тепер. Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У частинах першій та другій статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зараз і надалі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» запроваджено призупинення трудового договору: детально визначено критерії та умови призупинення дії трудового договору, передбачено механізм відновлення дії призупиненого трудового договору, передбачено обмеження щодо застосування механізму призупинення дії трудового договору щодо окремих категорій працівників.

Так, відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Про призупинення дії трудового договору роботодавець

та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, яку врахував суд першої інстанції, вказано, що:

«дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

… суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останній її виконувати в цій справі не встановлено. Також, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суди обґрунтовано поклали на відповідача обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі, тому доводи касаційної скарги про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, в даному випадку безпідставні».

Тобто, працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Отже, головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (роботодавцю - надавати роботу, працівникові - виконувати роботу).

Під абсолютною неможливістю надання роботодавцем та виконання працівником роботи в контексті призупинення дії трудового договору, слід розуміти випадки неможливості забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе у зв`язку з відсутністю можливостей для застосування такої форми організації праці або відсутністю на це його згоди, зокрема, з причин переміщення його з території, де ведуться активні бойові дії.

Отже, роботодавець має право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 зроблено висновки, що:

«сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію;

обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону».

Судом було встановлено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи Національна академія керівних кадрів культури і мистецтв не припиняла своєї роботи та продовжувала здійснювати свій основний вид діяльності. При цьому дію трудових договорів було призупинено вибірково з окремими працівниками, включаючи позивачку.

З доданої до апеляційної скарги копії службової записки першого поректора з науково-педагогічної роботи ОСОБА_2 від 27 січня 2023 року вбачається, що підставою для призупинення дії трудового договору з концертмейстером ОСОБА_1 з 1 лютого 2023 року стала та обставина, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном і не може виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, так як специфіка роботи концертмейстера не дає можливості проводити заняття, перебуваючи за кордоном, дистанційно.

Отже, підставою для зупинення трудового договору стали не обставини, зазначені у статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а відтак суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неправомірність прийнятого відповідачем наказу.

Частинами 1 - 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, обов`язок надання доказів у підтвердження своїх доводів є не тільки у позивача, але і у відповідача.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на час

видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачкою кафедра естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва не здійснювала свого основного виду діяльності.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав оцінки тим обставинам, що позивачка перебуває за кордоном з початку повномасштабного вторгнення до України, що спростовує посилання позивачки про можливість виконання нею посадових обов`язків, колегія суддів вважає безпідставними і зазначені обставини не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог КЗпП України та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» неможливість виконання працівником посадових завдань за умови надання роботодавцем такої роботи призводить до наслідків, які не є тотожними підставі для призупинення дії трудового договору за умови подальшого провадження господарської діяльності роботодавцем. Визначальним для визнання законності наказу про призупинення дії трудового договору є саме доведення у встановленому законом порядку фактів неможливості як виконання працівником роботи, так і відсутність такої у роботодавця.

Крім того, з наданої суду довідки про середню зарплату позивачки з 1 вересня 2022 року по 31 січня 2023 року вбачається, що у період з вересня 2022 року по листопад 2022 року позивачці відповідачем нараховувалася заробітна плата за 22-21 відпрацьовані дні.

При цьому, сама по собі обставина наявності загрози ракетних обстрілів після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивачку, яка обіймала посаду провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва, роботою.

Тобто у разі не виходу працівника на роботу, коли роботодавець визнає можливість продовження виконання трудового договору, не є підставою для призупинення дії трудового договору, а може бути підставою для притягнення працівника до відповідальності за невиконання своїх трудових обов`язків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачкою, оскільки Національна академія керівних кадрів культури і мистецтв не припиняла своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану, зокрема з 1 лютого 2023 року, і судом не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість роботодавця виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, а саме, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу позивачці.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23, від 6 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, від 5 травня 2025 року у справі № 758/4178/22, від 21 травня 2025 року у справі № 462/5822/23, від 27 травня 2025 року у справі № 757/17853/23, від 23 липня 2025 року у справі № 545/2504/23, від 22 жовтня 2025 року у справі № 361/7276/23.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не мав можливості надати суду належні докази у спростування посилань позивачки, так як не був належним чином повідомленим про судовий розгляд, спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді від 19 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до частин 1, 4 та 5 статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу,

між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Частина 6 статті 14 ЦПК України визначає, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Згідно відомостей системи «Електронний суд» Національна академія керівних кадрів культури і мистецтв () зареєструвала електронний кабінет у ЄСІТС 1 листопада 2021 року.

Відповідно до матеріалів справи ухвала про відкриття провадження була направлена до електронного кабінету відповідача 24 вересня 2024 року та отримана о 23год. (с.с.31).

Крім того, позивачкою до позовної заяви додана квитанція про направлення до електронного кабінету відповідача позовної заяви та доданих до неї матеріалів 16 вересня 2024 року (с.с.23).

Рішення у справі ухвалено 11 березня 2025 року.

Отже, відповідач був належним чином повідомленим про судовий розгляд даної справи та мав достатньо часу для надання суду доказів у підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 , проте своїм правом не скористався.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 також зазначено, що «у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України;

відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України».

Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону

України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом третім, четвертим пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

З наданої суду першої інстанції довідки про середню зарплату ОСОБА_1 за період з 1 вересня 2022 року по 31 січня 2023 року, яка видана відповідачем, вбачається, що у грудні 2022 року та січні 2023 року позивачка перебувала у відпустках та перебувала у простої, тому для розрахунку середнього заробітку враховується заробітна плата, отримана позивачкою у жовтні та листопаді 2022 року.

Отже, у жовтні 2022 року позивачкою отримано 17 795грн 65коп. за 21 робочий день, а у листопаді 2022 року отримано 17 907грн 45коп. за 22 робочих дня.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки за жовтень-листопад 2022 року становить 830грн 30коп. (17795,65+17907,45= 35 7031,10грн /43 робочих дня).

Як зазначив суд першої інстанції, за період з 1 лютого 2023 року по 31 серпня 2023 року час вимушеного прогулу становить 152 робочих днів, а відтак розмір середнього заробітку складає 126 206грн 31коп.

Суд першої інстанції стягнув на користь позивачки середній заробіток 123 813грн 12коп., рішення суду в цій частині позивачкою не оскаржується, а відтак колегія суддів не має правових підстав для зміни рішення суду в цій частині за апеляційною скаргою відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою не надані належні документи для розрахунку середнього заробітку, а здійснений нею розрахунок не є правильним, колегія суддів вважає безпідставними, так як позивачкою суду першої інстанції надана довідка про середню зарплату (дохід) з 1 вересня 2022 року по 31 січня 2023 року, яка була надана Національною академією керівних кадрів культури і мистецтв.

При цьому, представником відповідача не наведений власний розрахунок середнього заробітку та не надані документи, які спростовують надану позивачкою довідку.

Частина 1 статті 367 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції

переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга представника відповідача інших доводів незаконності рішення суду першої інстанції не містить.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв - адвоката Стукальської Інни Миколаївни залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук