Справа № 381/2878/24
Провадження № 2/369/2857/25
30.12.2025 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі судових засідань Худинець Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області про звільнення майна з-під арешту,
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно.
19.12.2019 року право власності на майно було зареєстроване за АТ «Альфа Банк», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав. Однак позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно на даний час неможливо, в зв`язку з тим, що постановою № 49233935 від 06.11.2015, видавник: ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області накладено арешт на нерухоме майно відповідача та заборона на його відчуження.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2024 року матеріали цивільної справи передані до Києво-Святошинського районного суду Київської області за підсудністю.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 липня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче провадження.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.03.2025 року задоволено клопотання представника відповідача, витребувано у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) належним чином завірену копію виконавчого провадження №49233935 (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 49233935, виданий 06.11.2015, видавник ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області).
На виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.03.2025 року від відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області надійшов інформативний листвих.№3440/3.1-25, в якому вказано, що 21.12.2015 року державним виконавцем у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. Також зазначено, що надати будь-які копії виконавчого провадження не виявляється можливим, оскільки, матеріали виконавчого провадження, знищені відповідно до ч. 2 Розділу XI наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями».
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.03.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце, дату та час повідомленні належним чином, клопотань, заяв до суду не надходило.
Дослідивши матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно дост. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно дост. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно.
19.12.2019 року право власності на майно було зареєстроване за АТ «Альфа Банк», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав.
Державним виконавцем 06.11.2015року винесено постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження.
21.12.2015 року державним виконавцем у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві.
Матеріали виконавчого провадження № 49233935 переданих державному виконавцю, знищені відповідно до ч. 2 Розділу XI наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями».
Наявність арешту перешкоджає позивачу розпорядитися майном, в зв`язку з чим він звернувся до суду.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-ХІV (що був чинний на момент завершення виконавчого провадження № 44434601) (далі - Закон № 606-ХІV).
Статтею 1 Закону № 606-ХІV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 11 Закону № 606-ХІV визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.
Частиною першою статті 52 Закону № 606-ХІV передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 606-ХІV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Згідно з частиною другою статті 55 Закону № 606-ХІV державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.
Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (стаття 40 Закону № 606-ХІV).
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 37 Закону № 606-ХІV виконавче провадження підлягає закінченню у випадках: повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача.
Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Арешт з майна може бути знятий виконавцем за рішенням суду
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову.
Керуючись ст.ст.202-215,328,391, 655 ст.ст.12,81,141,200,206,263-265 ЦПК України, -
Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області про звільнення майна з -під арешту задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст виготовлений 30 грудня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ