Справа № 358/1801/24 Провадження № 2/358/194/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі головуючого судді Лебединець Г.С., секретар судового засідання Ведмеденко І.В. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про прозірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та просив розірвати шлюб між сторонами у справі, зареєстрований Дніпровським районним у м.Києві відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м.Київ) 11.03.2021 та залишити з батьком ОСОБА_1 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.11.2024 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для приведення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини у відповідність ст.175 ЦПК України, ст.19 СК України. Позивачу наданий строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали суду про залишення позову без руху, - 5 днів з дня отримання копії ухвали.

18.11.2024 до суду від представника позивача - адвоката Якубівського І.Є. надійшла заява на виконання ухвали про залишення позову без руху, в якій представник позивача просить відкрити провадження у справі та зазначає, що в даній справі між сторонами немає спору щодо того з ким з батьків буде проживати малолітня дитина, тому відсутні підстави для залучення до участі у справі орган опіку та піклування. Крім того, за відсутності спору щодо даної обставини позивач об`єктивно позбавлений можливості викласти обставини та зазначити докази, які підтверджують незгоду відповідача на визначення місця проживання дитини з батьком.

25.11.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі та ухвалено проводити судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

24.12.2024 до суду надійшла заява відповідача про визнання позову. Відповідач зазначає, що дійсно, шлюб між сторонами у справі розпався, тому вона не заперечує проти розірвання шлюбу. Також зазначає, що їх спільний син ОСОБА_4 вже довгий час проживає із ОСОБА_1 , який забезпечує для нього всі потрібні умови. Вона не має можливості забезпечити сина житлом і матеріально, тому в інтересах дитини буде залишити його з батьком - ОСОБА_1 .

В частині позовних вимог про залишення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

З`ясовуючи питання про предмет спору в частині позвоних вимог про залишення дитини із батьком, визначаючи обставини справи, які підлягають встановленню та які докази повинні бути зібрані, судом встановлено, що позовна заява не містить відомостей про звернення позивача до Служби у справах дітей з приводу визначення місця проживання дитини або вмотивованої відмови даних органів у розгляді його звернення. Крім цього, у позовній заяві відсутні відомості щодо неможливості вирішення даного питання в позасудовому порядку. Разом із тим, позивач вказує на відсутність заперечень щодо цього у відповідача.

Так, в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду від 21.12.2007 вказано, що оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування.

Згідно з ч.1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, передбачено, що для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт.

У разі, коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) вказано, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (суд обов`язково враховує стан здоров`я і батьків, і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище позивача), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Беручи до уваги наведене вище, суд зазначає, що позивачем не викладено обставин та відсутнє обґрунтування того, що між подружжям існує спір щодо визначення місця проживання дітей, а навпаки, зазначено, що сторонами не заперечується той факт, що після розірвання шлюбу між ними дитина проживатиме із батьком.

Зі змісту позовної заяви та заяви відповідача про визнання позову слідує, що між сторонами спір щодо місця проживання дитини, як такий, відсутній. Відповідач подала заяву про те, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині залишення дитини з батьком. З наведеного вбачається, що за спільною згодою батьків їх спільницй син проживатиме із позивачем.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами не існувало та не існує спору про місце проживання дитини.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи законних інтересів.

Разом із тим, матеріали справи не містять підтвердження, що право позивача щодо проживання сина разом з ним порушується, не визнається або оспорюється, оскільки між сторонами у справі, які є батьками малолітньої дитини, в порядку ст.160 СК України, вирішено питання щодо того, з ким саме з батьків проживає дитина.

У зв`язку з цим, суд приходить висновку, що права дитини жодним чином не порушені, оскільки за взаємною згодою батьків, їх спільний син залишається проживати разом із батьком.

На переконання суду відсутні правові підстави для вирішення судом спору щодо місця проживання сина сторін за відсутності такого спору та самостійного вирішенням між батьками дитини питання щодо місця проживання дитини.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін. Про факт відсутності предмета спору також безпосередньо свідчать ті обставини, що відповідач повністю і беззаперечно погоджується на подальше проживання їх спільного сина із позивачем, не заявляє вимог і не ініціює питання про проживання дитини разом із нею, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Вказане свідчить про те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо проживання дитини із батьком, ґрунтуються на їх спільній згоді.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відсутність предмета спору щодо місця проживання дитини унеможливлює вирішення справи в цій частині по суті незалежно від обґрунтованості позову в частині зазначених вимог, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача щодо визначення місця проживання його сина не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують судового захисту.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, оскільки сукупність усіх наведених вище фактичних обставин дає підстави стверджувати про відсутність предмета спору щодо місця проживання спільного сина сторін у справі, суд дійшов висновку про існування підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про залишення проживати неповнолітної дитини із батьком.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 255, ст. 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення дитини із батьком - закрити, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - продовжити.

Ухвала в частині закриття провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду в 15-денний строк з дня її складення.

Головуючий: суддя Г. С. Лебединець