Справа № 359/9735/24
Провадження № 4-с/359/4/2025
УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Бокей А.В.,

за участі представника скаржника адвоката Бойкініч Р.С., заінтересованої особи ОСОБА_1 та її представника адвоката Блохіної О.В., державного виконавця Бистрої Ю.М.

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бистрої Юлії Миколаївни, заінтересована особа (стягувач) : ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із вказаною скаргою, в якій просив : довідку-розрахунок заборгованості із сплати аліментів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2021 року видану 02 вересня 2024 року державним виконавцем Бориспільського ВДВС у Бориспільському районі Київської області Бистрою Ю.М. - скасувати; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 15 300,00 грн.

Скаргу обґрунтовано тим, що на виконанні Бориспільського ВДВС у Бориспільському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) знаходиться виконавче провадження №47100268 з виконання виконавчого листа №2-228, виданого 01 березня 2010 року Бориспільським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів. Державним виконавцем Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бистрою Ю.М. складено Довідку-розрахунок заборгованості з аліментів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2021 року за № 102928 від 09 вересня 2024 року, згідно якої борг по аліментам становить 195092,31 грн. Однак, ОСОБА_2 добровільно протягом п`яти років сплачував кошти, проте на квитанціях не відображено призначення платежу, проте сплачені суми є щомісячними та періодичними. Необхідність здійснення сплати аліментів на рахунок ОСОБА_4 була обумовлена тим, що у стягувача був відсутній картковий рахунок, тому за її проханням ОСОБА_2 здійснював перерахування аліментів на рахунок її чоловіка. Стягувач не відмовлялась від отримання банківських переказів від боржника. Згідно із трудової книжки ОСОБА_2 на період з 20 липня 2008 року до 15 червня 2021 року був працевлаштований. Боржник стверджує, що державним виконавцем не були враховані всі квитанції та довідки при виготовлені довідки розрахунок заборгованості із сплати аліментів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2021 року видану 02 вересня 2024 року.

Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року у справі відкрито провадження за скаргою та призначено до розгляду з викликом і повідомленням сторін.

18 листопада 2024 року до суду від ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення по справі (а.с. 59-63).

06 січня 2025 року до суду від державного виконавця Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області надійшли письмові пояснення, згідно яких державний виконавець просив відмовити у задоволенні скарги (а.с.77-78).

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року клопотання представника заявника адвоката Бойкініч Р.С. про виклик свідків задоволено частково.

Допитана стягувач, в якості свідка ОСОБА_1 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_2 надсилав їй гроші, з 2017 року щомісяця по 1000 грн. приблизно до січня 2019 року. У зв`язку з перебування свідка у декретній відпустці, та тому що вона не мала банківської карти, кошти ОСОБА_2 направляв їй за домовленістю на банківську карту чоловіка ОСОБА_4 . З 2019 року ОСОБА_2 платив вже не щомісячно. Кошти перераховував також засобами АТ «Укрпоштою», та надавав наручно. Вперше ОСОБА_1 звернулась до ДВС для виконання рішення у 2010 році. З 2014 року по 2020 роки до ДВС не зверталась, тому що ОСОБА_2 перераховував гроші на потреби сина. Приблизно 20000 грн. ОСОБА_2 перерахував їй у період з 2018 року по 2019 рік на карту нового чоловіка. Про ці виплати ОСОБА_2 виконавчу службу свідок не повідомляла тому що не знала, що потрібно це вказувати. ОСОБА_1 визнала, що грошові кошти, які сплачував ОСОБА_2 з сталою періодичністю у розмірі 1000 грн. в період з 2017 року по січень 2019 року були аліментами на утримання дитини. Також, свідок вказала, що до передачі виконавчого провадження до Бориспільського ДВС Зоря С.В. мав перед нею заборгованість, розмір якої визначити не змогла.

В судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник заперечували проти даної скарги, просили суд відмовити у її задоволенні.

Державний виконавець Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспіль-ському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бистра Ю.М. просила суд відмовити у задоволенні скарги.

Суд, заслухавши думку сторін, перевіривши матеріали скарги, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Встановлено, що 01 березня 2010 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист №2-228, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

27 квітня 2015 року державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Невірець І.Ю. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №47100268 з примусового виконання виконавчого листа №2-228, виданого 01 березня 2010 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області (а.с.13).

01 червня 2017 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Приймак А.О. винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіа-льного управління юстиції у Київські області. Відповідно до постанови, згідно останньої відмітки державного виконавця за заборгованість станом на 28 лютого 2014 року - відсутня (а.с. 14).

04 липня 2017 року державним виконавцем Бориспільського міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Голинщак О.В. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження Бориспільським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київські області (а.с. 46 на звороті).

02 вересня 2024 року державний виконавець Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Бистра Ю.М. склала довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №102928. Зі змісту якої вбачається, що за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2021 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість по аліментах у розмірі 195092 грн. 31 коп. (а.с.15-16).

27 липня 2013 року ОСОБА_3 уклала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березанського міського управління юстиції у Київській області (а.с. 53).

Скаржником на підтвердження сплати аліментів подано до виконавчої служби та суду копії квитанцій (а.с. 19-33, 54-77).

З листа АТ «Укрпошта» від 18 вересня 2024 вбачається, що провести перевірку порядку пересилання поштових переказів за період з 2024р. по 2016 р. не вдається за можливо оскільки минув установлений законом строк (а.с. 102).

Згідно Довідки №323 від 25 вересня 2024 року, Довідки № 324 від 25 вересня 2024 року, Довідки № 325 від 25 вересня 2024 року встановлено, що ОСОБА_2 працював у ТОВ «ЕКО» та отримував офіційно дохід (а.с. 103-105).

Відповідно ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття.

Статтею 181 цього Кодексу передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Пунктом 12 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮ України від 29 вересня 2016 року за № 2832/5 встановлено, що виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості.

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому ст. 195 Сімейного кодексу України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час провадиться в межах трирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання (п.15 Інструкції).

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» на сторони покладено обов`язок невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, тобто у випадку сплати аліментів обов`язок повідомити виконавця покладається не лише на боржника, а й на стягувача.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно роз`яснень, наведених у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи Державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провад-ження» заходи примусового виконання рішень, не упереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначається нормами ст.79-91, 194-197 СК України та ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавець, згідно ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно п.4 Розділу ХVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом МЮ України від 02 квітня 2012 року за № 512/5, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провад-ження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Встановлено, що між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 відсутні інші грошові зобов`язання, окрім аліментних. Докази протилежного суду сторонами не надано.

Водночас, ОСОБА_1 не заперечує факт отримання нею від ОСОБА_2 грошових коштів з 2017 року до січня 2019 року, та перерахування коштів на карту її чоловіка ОСОБА_6 , а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Крім того, вона визнала, будучи допитаною як свідок, що ці грошові кошти є саме аліментами на утримання дитини.

Суд, дослідивши надані скаржником на підтвердження сплати аліментів квитанції приходить висновку, що за вказаними квитанціями боржником на користь стягувача переховувались грошові кошти зі сталою періодичністю.

Відповідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, згідно ст. 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Судувід 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Згідно постанови Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) вказано, що боржник стверджував, що грошові кошти сплачував як добровільну виплату аліментів. Будь-яких доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови стягувача від отримання банківських переказів від боржника. Суд врахував, що при грошових переказах через термінал самообслуговування банку у платника не було технічної можливості самостійно зазначати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування».

У постановах від 18 листопада 2020 року у справі за № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) та від 26 травня 2021 року у справі за № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21) Верховний Суд зробив висновки про те, що виконавець повинен враховувати кошти, сплачені боржником на користь стягувача, оскільки чинне законодавство не перед-бачає права та обов`язку у виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначен-ням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 707/999/21 (провадження № 61-11411св22) враховано те, що немає відомостей про існування у боржника перед стягувачем будь-яких інших зобов`язань, які є відмінними від зобов`язань зі сплати аліментів. Сплата боржником на користь стягувача грошових коштів у спірний період здійснювалася зі сталою періодичністю. Також Верховний Суд врахував суперечливу процесуальну позицію стягувача щодо спірних коштів, яка у скарзі на дії державного виконавця посилалася на те, що не отримувала зазначених коштів, в апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції стверджувала, що кошти, які перераховував їй боржник, є платою за користування майном (побутовою технікою, меблями тощо), а у відзиві на касаційну скаргу звертала увагу, що із виписки за картковим рахунком неможливо встановити особу, яка перерахувала їй ці кошти.

В постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23) встановлено, що між стягувачем та боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних. Стягувач не заперечувала отримання від боржника тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Наведене свідчить про часткове добровільне виконання боржни-ком свого обов`язку зі сплати аліментів. Враховуючи, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів.

Виходячи із сталої практики Верховного Суду, суд приходить переконання, що державним виконавцем при виготовленні оскаржуваної довідки не було враховано суму коштів, які боржник вже сплатив, та те що у боржника немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних перед ОСОБА_1 та того, що стягувач не заперечувала отримання вказаних коштів від боржника, що це були саме аліменти на утримання дитини, у зв`язку з чим суд, оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скарги ОСОБА_2 в частині скасування довідки-розрахунок заборгованості із сплати аліментів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2021 року видану 02 вересня 2024 року державним виконавцем Бориспільського ВДВС у Бориспіль-ському районі Київської області Бистрою Ю.М.

Вказаний висновок суду також відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі № 206/2658/22 провадження № 61-4693св23.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Відповідно ч. 1 та 3 (пункт 1) ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, на підтвердження витрат на правову допомогу скаржник надав : Договір № 04092405 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 04 вересня 2024; копію Додаткової угоди до Договору № 04092405 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 04 вересня 2024 року4 копію акта приймання-передачі наданих послуг №04092405 до Договору про надання юридичних послуг/правової допомоги №04092405 від 09 вересня 2024 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18, від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 19 листопада 2021 року у справі № 752/16038/19 (провадження № 61-7905св21).

Згідно положень ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, та на користь якої ухвалене рішення.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкрет-них обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 листопада 2019 року у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року за № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших держав-них органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19 зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, для підтвердження понесених стороною витрат на правову допомогу, така особа повинна надати до суду, зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного вище, враховуючи, що ОСОБА_2 всупереч положенням статей 137-138 ЦПК України не надав документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), які б свідчили про фактично понесені витрати на правничу допомогу, суд вважає дані витрати документально непідтвердженими та недоведеними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року по справі № 519/24/20 (провадження № 61-7804св23), від 08 листопада 2023 року по справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23), від 01 листопада 2023 року по справі № 202/3681/16 (провадження № 61-10719 св 23).

Оскільки ОСОБА_2 не надано документу, що свідчить про фактичну оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, у суду відсутня змога встановити дійсний розрахунок понесених відповідачем вказаних витрат, у зв`язку з чим підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10, 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451 ЦПК України; ст. 19 Конституції України; ст. 180-182 СК України; ст. 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бистрої Юлії Миколаївни, заінтересована особа (стягувач) : ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати довідку-розрахунок заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів складену 02 вересня 2024 року державним виконавцем Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіональ-ного управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бистрою Юлією Миколаїв-ною за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2021 року.

У решті вимог скарги ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги на ухвалу суду протягом 15 днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду виготовлено 27 грудня 2025 року.

Суддя Яковлєва Л.В.