ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/504/25 Справа № 215/3105/24 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/3105/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі по тексту ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 вересня 2013 року, працюючи у зміну з 8.00 години механік виробничої дільниці збагачення руди РЗФ-1 ОСОБА_1 виконував контроль за безпечною та безаварійною експлуатацією технологічного обладнання дільниці насосного відділення, проводив огляд та організовував виконання ремонтних робіт на дільниці. Під час перебування механіка на дільниці, останнього було повідомлено оператором пульта керування про зупинення насосного агрегату. ОСОБА_1 підійшов до насосу №272 для з`ясування причин його зупинки. Під час повороту голови вліво він лівим оком зачепив центральний кронштейн кріплення захисного огородження насосного агрегату. Після отриманої травми ОСОБА_1 звернувся до Лікарсько-діагностичного центру №2 ТОВ «Медиком», де йому було надано невідкладну долікарську допомогу та викликано швидку допомогу. За наслідками нещасного випадку складено АКТ Форми Н-5 від 11.09.2013 року.

Відповідно Акту Форми Н-5 комісія прийшла до висновку, що нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом та складається акт за формою. У зв`язку з нещасним випадком, є негативна динаміка прогресуючого перебігу травми, після якої ОСОБА_1 втратив око.

Згідно довідки МСЕК серія АВ №0008611 та довідки МСЕК №0243012 від 18.12.2013 року первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності по трудовому каліцтву по зору.

10.12.2014 року ОСОБА_1 було встановлено безстроково відповідно довідок МСЕК ІІІ групу інвалідності та 50% втрати працездатності.

Відповідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №1374 ОСОБА_1 має вид обмеження до орієнтації (1 ступінь), до трудової діяльності (1 ступінь). Рекомендації МСЕК має проходити 2 рази на рік терапію у МДЦ №2 ООО «Медіком», протезування. Таким чином, ОСОБА_1 втратив своє здоров`я та працездатність, та набув професійне захворювання внаслідок нещасного випадку при виконанні робіт з підвищеною небезпекою на ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».

У зв`язку з викладеним, просив стягнути з ПрАТ «ПівГЗК» на його користь 400000 гривень моральної шкоди без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівГЗК» на користь ОСОБА_1 200 000 гривень моральної шкоди. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір в сумі 2 000 гривень.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ПівнГЗК», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. У разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, просить зменшити суму відшкодування моральної шкоди до 50 000 гривень та встановити порядок виконання рішення суду вказавши банківський рахунок позивача для перерахунку грошових коштів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховані аргументи відповідача про те, що причиною настання нещасного випадку є недотримання самим потерпілим правил охорони праці, він проявив особисту необережність під час огляду насосного агрегату. Позивач не довів в чому полягає завдана шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача її заподіяно, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами її підтверджує.

На думку відповідача, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції не обґрунтовано, він завищений, не відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості та судовій практиці у аналогічних справах.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ПрАТ «ПівнГЗК» не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що позивач ОСОБА_1 з 02.12.2005 року по 30.04.2024 року працював на підприємстві ПрАТ «ПівнГЗК», а з 01.08.2014 року по 05.11.2014 року працював інженером з ремонту на рудозбагачувальній фабриці №1, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно Акту проведення розслідування нещасного випадку, 03.09.2013 року о 14.30 на ПАТ «ПівГЗК» відбулось травмування позивача під час виконання трудових обов`язків. Нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Крім того, ОСОБА_1 визнано особою, винною у настанні нещасного випадку через особисту необережність і порушення вимог безпеки праці.

Відповідно до Акту 4/ІХ про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом форми Н-1, травмування відбулось під час повороту голови вліво ОСОБА_1 , коли він лівим оком зачепив центральний кронштейн кріплення захисного огородження насосного агрегату. Позивачу встановлено діагноз: ліве око-проникаюче корнео-склеральне поранення рогівки; гефема; енофтальне випадіння райдужки.

Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_1 надано рекомендації щодо нагляду та лікування окулістом за місцем проживання, вирішення експертних питань для встановлення ознак інвалідності.

Згідно Індивідуальної програми реабілітації інваліда №1374 від 10.02.2014 надано рекомендації щодо - реабілітаційних заходів та їх реалізації, також надано вказівки щодо професійної реабілітації, трудової реабілітації, соціальної та побутової реабілітації.

Згідно Довідки про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги №002253 позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності.

Відповідно Довідки до акту огляду медико-соціально експертної комісії №057098, ОСОБА_1 визначено ІІІ групу інвалідності через трудове каліцтво зору безстроково, 50% втрати професійної працездатності.

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу, у зв`язку з трудовим каліцтвом на виробництві моральної шкоди, відповідачем роботодавцем.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999р. № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 р. № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту №4/ІХ про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 12.09.2013 року та Акту проведення розслідування нещасного випадку від 11.09.2013 року, з позивачем, травму позивач отримав на виробництві. (а.с.8-10, 11-12)

Отже, роботодавець ПрАТ «ПівнГЗК», під час роботи позивача, не забезпечив безпечних умов праці та виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що травма позивача, яка завдає йому фізичного болю та душевних страждань, пов`язана із нещасним випадком на виробництві, з вини ПрАТ «ПівнГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що останнім в апеляційному порядку не оспорюється

Апеляційний суд погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутого з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд вірно врахував характер отриманих фізичних ушкоджень позивачем, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, він змушений проходити тривалий курс лікування, що позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя, позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням і третю групу інвалідності безстроково, визначивши розмір моральної шкоди у сумі 200 000 гривень.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику районних та апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів апеляційного суду не приймає, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті колегією суддів апеляційного суду, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

ПрАТ «ПівнГЗК» в прохальній частині апеляційної скарги заявлено клопотання про витребування у позивача довідки, виданої банківською установою про наявність у позивача рахунку для поповнення.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Витребування у позивача довідки, виданої банківською установою, про наявність у нього рахунку для поповнення, не є доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України, та не має правового значення для вирішення справи.

Посилання відповідача на те, що позивач повинен надати до суду інформацію про актуальні банківські реквізити, які будуть використані відповідачем для виконання рішення, є лише його припущенням, оскільки цивільно-процесуальним законом не передбачено такого обов`язку для позивача.

Відтак, клопотання про витребування доказів апеляційним судом не приймається до уваги та задоволенню не підлягає.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст постанови складено 08 січня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста