ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 522/15346/20

провадження № 61-9527св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТОРНЕЗЗ ЛІМІТЕД», Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року у складі судді Шенцевої О.П. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 рокуу складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до судуз позовом до ОСОБА_4 , третя особа-Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТОРНЕЗЗ ЛІМІТЕД» (далі - ТОВ «ВІТОРНЕЗЗ ЛІМІТЕД»), про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 11 червня 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2012 року, ними було придбано нерухоме майно - квартиру, загальною площею 137,0 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі вони проживали сім`єю та були зареєстровані.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилась спадщина на частку вказаного житлового приміщення. 29 жовтня 2014 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 239/2014. Після смерті чоловіка позивачка залишилася проживати в квартирі. Проте, 06 червня 2020 року квартиру силою захопив син спадкодавця від першого шлюбу- відповідач ОСОБА_2 , що унеможливило її подальше там перебування. За наслідками звернення відповідача ОСОБА_2 до поліції у нотаріуса було вилучено спадкову справу № 239/2014 щодо майна померлого ОСОБА_5 , у зв`язку із чим позивачка тривалий час не може отримати свідоцтво про право на частку у спільному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину.

Посилаючись на викладені обставини, та з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила суд:

визнати за нею право на частку квартири, загальною площею 137,0 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у майні подружжя;

визнати за нею право на частку квартири, загальною площею 137,0 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 ;

усунути перешкоди у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення у квартиру.

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що ОСОБА_1 право на квартиру не оформила. Натомість, він отримав у спадщину за законом від батька квартиру, в якій відповідачка за зустрічним позовом була зареєстрована, проте не проживала з червня 2020 року, житло не утримувала, житлово-комунальні послуги не сплачувала. За таких обставин вважає, що ОСОБА_1 є такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , з подальшим зняттям її з місця реєстрації у квартирі Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року у справі № 522/15346/20 зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що вона є зареєстрованим власником нерухомого майна. Позивачка не вказує, хто саме оспорює та(або) не визнає її право власності, не зазначає, що втратила документ, який засвідчує право вже оформленої власності, та не зазначає яким саме чином відповідач позбавив її права розпоряджатися своїм майном.

Вирішуючи первісний позов в частині вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд вказав, що доказів створення таких перешкод позивачці саме з боку відповідача не надано. Крім цього, лише після державної реєстрації права власності ОСОБА_1 може звернутися до суду з такими вимогами, тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом, судпершої інстанції виходив з того, що підстави для обмеження ОСОБА_1 у праві користування належною їй часткою спірної квартири відсутні. При цьому суд вказав, що звернення ОСОБА_4 до суду з вимогою про зняття відповідачки за зустрічним позовом з реєстрації є передчасним, оскільки він не позбавлений можливості, відповідно до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, звернутись з такою заявою у позасудовий спосіб.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційними скаргами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації залишено без змін.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, право власності на частку квартири загальною площею 137,0 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частку квартири загальною площею 137,0 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 у квартиру загальною площею 137,0 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , в якій частка кожного з них у спільній сумісній власності була рівною, оскільки іншого домовленістю між ними чи шлюбним договором не встановлено.

Таким чином, у зв`язку зі смертю чоловіка, на ім`я якого було набуто у шлюбі квартиру на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 має право на частку цієї квартири, як на частку у спільному майні подружжя.

Оскільки до складу спадщини померлого ОСОБА_6 увійшла частка квартири,спадкоємцями майна померлого за законом є його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , а частки кожного із спадкоємців є рівними, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як спадкоємець, також має право у спадщині на частку спірної квартири.

При цьому апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 вчинила в порядку та строки всі необхідні дії для оформлення прав як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, так і на частку у праві на спадщину, проте через судові спори та через вилучення оригіналу спадкової справи слідчим та неповернення її нотаріусу протягом п`яти років (кримінальне провадження не завершено) позбавлена з незалежних від неї причин можливості оформити свої права щодо квартири у нотаріуса. Тому порушене право позивачки за первісним позовом підлягає захисту в судовому порядку.

Також суд вважав, що наявні правові підстави для вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, оскільки вона має право на частку цього житлового приміщення.

Вирішуючи спір в частині вимог зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , де частка кожного з них у спільній сумісній власності була рівною. В силу положень частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина у вигляді частки квартири також належала ОСОБА_1 з моменту прийняття спадщини. Отже, остання у спірній квартирі має право на частки. Та обставина, що з незалежних від неї причин право власності на та на частки квартири не зареєстровано, не позбавляє позивачку за первісним позовом права на ці частки квартири та, відповідно, права володіти та користуватися квартирою для проживання. У зв`язку із цим, ОСОБА_1 не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою, оскільки фактично є її співвласником.

При цьому апеляційний суд відхилив доводи позивача за зустрічним позовом щодо недоведеності існування перешкод у користуванні ОСОБА_1 вказаною квартирою.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

21 липня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргуна рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 14 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким вимоги зустрічного позову задовольнити, а рішення Приморського районного судум. Одеси від 14 червня 2023 року в частині вирішення вимог первісного позову залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

11 вересня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2025року зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 року в частині задоволених вимог щодо вселення ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судових витрат до закінчення її перегляду в касаційному порядку; зупинено дію постанови Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 року в частині задоволених вимог щодо визнання за ОСОБА_1 та частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

10 жовтня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2010 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О. І. 28 лютого 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 169, ОСОБА_5 купив трикімнатну квартиру, загальною площею 137,0 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Умовами договору передбачено, що квартира набувається за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О. І. 28 лютого 2012 року за реєстровим № 168.

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 були зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № М1-157832-ф/л від 07 серпня 2020 року, виданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, та листом державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчева К. Л. вих. № 1111с/02-14 від 10 червня 2020 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серїі НОМЕР_1 від 18 липня 2020 року.

Спадкову справу № 239/2014 до майна померлого ОСОБА_5 заведено Другою Одеською державною нотаріальною конторою 06 серпня 2014 року за заявою ОСОБА_1 , як дружини померлого.

Згідно копії Спадкової справи № 239/2014 до майна померлого ОСОБА_5 заяви про прийняття спадщини подали:

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , дружина померлого, яка вказала, що крім неї є спадкоємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

29 жовтня 2014 року ОСОБА_2 , син померлого, який вказав, що крім нього є спадкоємець ОСОБА_1

10 березня 2020 року Державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Пенчевим К. Л. видано та зареєстровано в реєстрі за № 1-249 Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сину померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , 1962 року народження, на частку квартири загальною площею 137,0 кв. м, житловою площею 71,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У Свідоцтві про право на спадщину за законом вказано, що іншим спадкоємцем є дружина померлого ОСОБА_1 , що свідоцтво про право власності на частку квартири ще не видано, свідоцтво про право на спадщину на частку квартири ще не видано.

Оригінал спадкової справи № 239/2014 до майна померлого ОСОБА_5 вилучено 28 липня 2020 року з Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса слідчим СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Тесленком Д. в рамках кримінального провадження № 0002507 на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2020 року у справі № 522/11456/20.

Оригінал Спадкової справи № 239/2014 року до нотаріальної контори не повернуто.

У кримінальному провадженні № 0002507, внесеному за заявою ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 липня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, остаточного рішення не прийнято.

На неодноразові звернення ОСОБА_1 до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право власності на частки квартири, видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири нотаріус надавав відмови у вигляді листів та постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посилання на вилучення слідчим оригіналу спадкової справи та її не повернення (від 10 листопада 2021 року № 3350с/02-31, від 10 листопада 2021 року № 3351с/02-31, від 09 серпня 2022 року № 1629с/02-31, від 12серпня 2022 року № 1651с/02-31).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2010 року.

У період перебування у зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О. І. 28 лютого 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 169, ними була придбана квартира, загальною площею 137,0 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оформлена на ім`я ОСОБА_5 .

Презумпцію спільності права власності подружжя на вказане нерухоме майно не спростовано.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначена квартира була спільною сумісною власністю подружжя, де частка кожного з них у спільній сумісній власності є рівною, і у зв`язку зі смертю чоловіка, на ім`я якого було набуто у шлюбі нерухоме майно, ОСОБА_1 має право на частку спірної квартири, як на частку у спільному майні подружжя.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

У частині першій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Установивши, що до складу спадщини померлого ОСОБА_6 увійшла частка квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , заповіту спадкодавець не залишив, а його спадкоємцями за законом першої черги, які прийняли спадщину, є дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , урахувавши рівність часток кожного із спадкоємців, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 має право у спадщині на частку указаної квартири.

При таких обставинах, прийнявши до уваги те, що ОСОБА_1 у встановленому порядку та строки вчинила всі необхідні дії для оформлення своїх прав як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, так і на частку у праві на спадщину, однак протягом тривалого часу позбавлена з незалежних від неї причин можливості оформити права щодо квартири у нотаріуса, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що її порушене право підлягає захисту в судовому порядку.

Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою, оскільки є її співвласником.

При цьому апеляційний суд також дійшов правильного висновку про наявність підстав для вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру, оскільки наявні перешкоди щодо її користування цим житловим приміщенням.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про задоволення вимог первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині та апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанови апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2025 року було зупинено виконання та дію постанови Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 року до закінчення касаційного провадження, виконання цього рішення, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 та постанову Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 рокузалишити без змін.

Поновити виконання та дію постанови Одеського апеляційного суду від 08 травня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов