ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 593/1165/21

провадження № 61-11962св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Молень Ростислав Богданович, на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області

від 29 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Німко Н. П., та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2023 року, ухвалену колегією

у складі суддів Хоми М. В., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради (далі -

КНП «Бережанський ОДГС») про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказувала, що з 5 листопада 2007 року вона працювала вихователем на 0,5 ставки в Бережанському обласному комунальному дитячому гастроентерологічному санаторії. Назва закладу та її посади неодноразово змінювались.

Наказом голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанський ОДГС» ОСОБА_2

від 19 грудня 2019 року № 86-к (далі - наказ № 86-к) працівників, в тому числі і позивача, 28 грудня 2019 року звільнено на підставі пункту 1 частини першої

статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Підставою звільнення працівників слугувало рішення Тернопільської обласної

ради «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю» від 17 вересня 2019 року № 1430 (далі - рішення № 1430), яке у подальшому скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду

від 11 березня 2021 року у справі № 500/320/20.

Позивач вважає звільнення незаконним та таким, що порушує її конституційне право на працю, оскільки з моменту набрання зазначеною постановою законної сили відповідач не вчинив жодних заходів щодо поновлення її на роботі.

Зауважує, що відповідач не взаємодіяв із громадськістю і трудовим колективом закладу при вирішенні питання про ліквідацію, не проводив консультацій з профспілковим органом, а також не повідомив працівників про вивільнення у передбаченому законодавством про працю порядку.

Крім цього, позивач просила поновити строк звернення до суду із заявленими вимогами та визнати причини пропуску звернення до суду поважними. Оскільки наказ про звільнення, з яким вона була ознайомлена 28 грудня 2019 року, прийнятий на підставі незаконного рішення Тернопільської обласної ради

від 19 вересня 2019 року № 1430, оскарження цього рішення було єдиним способом захисту її порушеного права і вже в подальшому, за результатами розгляду адміністративної справи, мав бути поданий позов про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Крім того, працівники підприємства намагалися відновити порушені права у досудовому порядку; 27 грудня 2019 року працівники підприємства зверталися з листом до голови Тернопільської обласної ради про перегляд рішення Тернопільської обласної ради від 17 вересня 2019 року № 1430, на який 27 січня 2020 року отримали відповідь із роз`ясненням порядку прийняття рішень сесією обласної ради.

Позивач вважала, що відсутність рішення адміністративного суду давало підстави для визнання позову про скасування наказу про звільнення завідомо безпідставним.

Крім того, обґрунтовувала поважність причин пропуску строку тим, що керівник санаторію ОСОБА_2 вводила всіх працівників в оману, стверджуючи, що у санаторії відбувалась процедура реорганізації, а не ліквідації, та запевняла, що звільнених працівників буде прийнято на роботу у новостворений заклад, переконуючи у відсутності підстав для звернення до суду з позовом.

За таких обставин просила:

- визнати незаконним наказ генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанський ОДГС» ОСОБА_2 «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» від 19 грудня 2019 року № 86-к

в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 з 28 грудня 2019 року у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України і скасувати вказаний наказ у цій частині;

- поновити її на посаді вихователя КНП «Бережанський ОДГС»;

- стягнути з КНП «Бережанський ОДГС» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 69 588,06 грн.

Крім того, у заяві від 7 грудня 2021 року просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 березня

2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 233 КЗпП України встановлено місячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення, пропуск якого без поважних причин є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд вважав необґрунтованими доводи позивача про відсутність у ОСОБА_2 права представляти відповідача за відсутності в матеріалах справи належних та достатніх доказів цієї обставини, та зазначив, що стаття 233 КЗпП України визначає можливість застосовування наслідків пропуску строку звернення із заявою про вирішення трудового спору незалежно від заяви сторін.

Встановивши, що позивача звільнили 28 грудня 2019 року, а рішення суду

у справі № 500/320/20, яке фактично засвідчує незаконність звільнення позивача, ухвалене 11 березня 2021 року, місцевий суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо неможливості звернення до суду з позовом у місячний строк (до 28 січня 2020 року) у зв`язку з чинністю рішення № 1430. Такі підстави пропуску строку суд першої інстанції вважав неповажними.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції відмовив у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вважаючи таку вимогу похідною.

При цьому суд погодився з доводами позивача щодо незаконності її звільнення, вказавши, що після визнання ліквідації незаконною та відновлення роботи санаторію позивач мала право бути поновленою на посаді.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моленя Р. Б. залишено без задоволення, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області

від 29 березня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку, визначеного

статтею 233 КЗпП України, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Молень Р. Б. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просив скасувати рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні вимог у зв`язку з пропуском строку звернення із заявою про вирішення трудового спору, встановленого статтею 233 КЗпП України, за відсутності обґрунтованої заяви відповідача про застосування такого строку. Натомість, процесуальні документи, подані ОСОБА_2 , суди не могли враховувати, оскільки вона не мала повноважень представляти інтереси відповідача, а її повноваження як голови ліквідаційної комісії припинені постановою

Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року

у справі № 500/320/20.

Вважає, що суди помилкового застосували постанову Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9, оскільки такі положення не є висновком щодо застосування норми права у розумінні статті 263 ЦПК України. Норми чинного законодавства не містять положення про застосування строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України, незалежно від заяви сторін, а наявний висновок щодо її застосування суперечить принципу правової визначеності, тому існують підстави для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

На думку заявника, суд не може застосовувати позовну давність з власної ініціативи, оскільки самостійне застосування судами наслідків пропуску строку за умови неподання відповідної заяви стороною, суперечить висновкам щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (постанови Верховного Суду України

від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16 та від 24 червня 2015 року

у справі № 6-738цс15 ) та є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Також вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 233 КЗпП України та частини третьої статті 267 ЦК України у їх системному взаємозв`язку у подібних правовідносинах.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року

у справі № 6-3063цс16 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1

з 5 листопада 2007 року працювала у КНП «Бережанський ОДГС».

ОСОБА_1 письмово попереджена генеральним директором (головним лікарем) - головою ліквідаційної комісії відповідача ОСОБА_2 про те, що у зв`язку з припиненням юридичної особи КНП «Бережанський ОДГС» шляхом ліквідації відповідно до рішення Тернопільської обласної ради від 17 вересня

2019 року № 1430 вона підлягає звільненню із займаної посади згідно з пунктом 1

частини першої статті 40 КЗпП України 24 грудня 2019 року. Вказане

попередження позивач отримала 2 жовтня 2019 року, про що свідчить її підпис (попередження КНП «Бережанський ОДГС» від 26 вересня 2019 року за № 40).

Наказом генерального директора (головного лікаря) - голови ліквідаційної комісії відповідача ОСОБА_2 «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» від 19 грудня 2019 року № 86-к ОСОБА_1 звільнена з посади вихователя на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства.

З додатку до цього наказу (Списку працівників КНП «Бережанський ОДГС», що підлягають звільненню у зв`язку з ліквідацією підприємства) суди встановили, що у списку під порядковим номером 52 зазначено «вихователь ОСОБА_1 » і проставлено рукописний текст в графі «дата та підпис працівника про ознайомлення з наказом та отримання його копії» - 28 грудня 2019 року та особистий підпис позивача.

Підставою для прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради від 17 вересня 2019 року № 1430 «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю», відповідно до якого КНП «Бережанський ОДГС» () припинено шляхом ліквідації.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року

у справі № 500/320/20, яка набрала законної сили з дати її ухвалення, визнано протиправним та скасовано рішення № 1430.

Зі змісту довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 від 6 квітня 2021 року суди встановили, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці роботи перед звільненням становила: за жовтень 2019 року - 6 091,81 грн, за листопад 2019 року - 5 829,65 грн.

Із особової картки ОСОБА_1 суди встановили, що вона звільнена із займаної посади 28 грудня 2019 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (наказ № 86-к від 19 грудня 2019 року); трудову книжку ОСОБА_1 отримала, про що свідчить її підпис.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України).

Отже, повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше.

У постанові Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що: «строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим, виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк… Якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (постанови Верховного Суду від 12 грудня

2019 року у справі № 243/9604/18 (провадження № 61-14423св19), від 2 грудня

2020 року у справі № 203/2276/19 (провадження № 61-8269св20), від 29 червня

2021 року у справі № 588/1672/18 (провадження № 61-9199св20)).

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 263/6538/18

(провадження № 61-1619св20) зазначено, що «у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних підстав для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що:

- ОСОБА_1 з 5 листопада 2007 року працювала у КНП «Бережанський ОДГС»;

- наказом генерального директора (головного лікаря) - голови ліквідаційної комісії відповідача ОСОБА_2 «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» від 19 грудня 2019 року № 86-к ОСОБА_1 звільнена з посади вихователя на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства;

- підставою для прийняття вказаного наказу про звільнення ОСОБА_1 було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради

від 17 вересня 2019 року № 1430 «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю», відповідно до якого КНП «Бережанський ОДГС» () припинено шляхом ліквідації;

- постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 500/320/20, яка набрала законної сили з дати її ухвалення, визнано протиправним та скасовано рішення № 1430.

Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам і їх доводам, встановивши фактичні обставини справи, дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача є незаконним. Разом з тим, позивачем не доведено наявності обставин, які б об`єктивно перешкоджали їй, як звільненому працівнику, в реалізації права на оскарження рішення роботодавця про звільнення

у визначений статтею 233 КЗпП України строк для звернення до суду з відповідним позовом. Тому суди правильно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1

у зв`язку з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з цим позовом.

Підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин судами не встановлено.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тобто, положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 5023/2756/11 (922/336/20) вказано, що «…позивач звернулась до суду в порядку норм КЗпП України і строки, передбачені статтею 233 КЗпП України, не є строками позовної давності, що регулює ЦК України, і застосовуються судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони…».

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України) (постанови Верховного Суду: від 2 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19, від 3 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц (провадження № 61-1092св22), від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20 (провадження № К/990/18015/22), від 9 травня 2023 року у справі № 398/1985/22 (провадження № 61-1351св23).

Судова практика щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах є сталою та сформованою.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, встановивши, що строк звернення до суду пропущений та відсутні поважні причини для його поновлення, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску строку звернення до суду з вимогами про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Посилання заявника на те, що висновки судів суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16, є безпідставними, оскільки ці висновки стосуються підстав та порядку застосування судами позовної давності (стаття 267 ЦК України), а така за нормами ЦК України не поширюється на строки звернення до суду за вирішенням трудового спору.

При цьому Верховний Суд у постановах від 8 вересня 2023 року

у справі № 593/1156/21 (провадження № 61-11963св23), від 18 грудня 2023 року

у справі № 593/1171/21 (провадження № 61-14700св23), від 21 грудня 2023 року

у справі № 593/1166/21 (провадження № 61-14079св23), від 22 грудня 2023 року

у справі № 593/1167/21 (провадження № 61-13516св23), від 15 березня 2024 року

у справі № 593/1168/21 (провадження № 61-14710св23), від 20 березня 2024 року

у справі № 593/321/20 (провадження № 61-15354св23), від 21 березня 2024 року

у справі № 593/319/20 (провадження № 61-11817св23) від 26 березня 2024 року

у справі № 593/1158/21 (провадження № 61-14074св23) у подібних справах (те саме підприємство та наказ про звільнення, який оспорюється) уже виклав відповідний правовий висновок. Зокрема, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів, що звільнення позивача було незаконним, однак позивач пропустив строк для звернення до суду з відповідним позовом, встановлений статтею 233 КЗпП України, тому у позові обґрунтовано відмовлено у зв`язку з пропуском установленого

статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що постановою Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 593/315/20 (провадження № 61-14475св23) за позовом

до КНП «Бережанський ОДГС» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволено касаційну скаргу

позивача, в інтересах якої діяв адвокат Молень Р. Б., задоволено частково, скасовано постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду, і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховний Суд вказав, що у справі № 593/315/20 основними доводами касаційної скарги позивача, яка звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі у березні 2020 року (коли спір щодо оскарження рішення № 1430

про ліквідацію підприємства знаходився на стадії апеляційного перегляду), є обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, однією з яких позивач зазначав саме оскарження в судовому порядку вказаного рішення органу місцевого самоврядування. Такі доводи, за висновком Верховного Суду, підлягали перевірці, оскільки оскарження такого рішення, яке безпосередньо стало підставою для звільнення позивача, могло вплинути не лише на своєчасність реалізації позивачем права на звернення до суду з цим позивом, але й на оцінку законності її звільнення.

Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2025 року у справі № 593/315/20 (провадження № 61-14475св23) зазначив, що його висновок не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 8 вересня 2023 року

у справі № 593/1156/21, від 18 грудня 2023 року у справі № 593/1171/21,

від 22 грудня 2023 року у справі № 593/1167/21, від 15 березня 2024 року

у справі № 593/1168/21, від 26 березня 2024 року у справі № 593/1158/21,

від 3 квітня 2024 року у справі № 593/1164/21, від 4 квітня 2024 року

у справі № 593/1157/21, від 8 квітня 2024 року у справі № 593/1176/21, від 8 квітня

2024 року у справі № 593/1177/21, від 8 травня 2024 року у справі № 593/1161/21,

в аналогічних справах, в яких відповідачем є КНП «Бережанський ОДГС»,

а позивачами - звільнені на підставі рішення № 1430 про ліквідацію підприємства працівники. Так як одним із доводів касаційних скарг у вказаних справах позивачі зазначали поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі у зв`язку з оскарженням рішення про ліквідацію підприємства. Проте всі позивачі у цих справах звернулись з позовом про поновлення на роботі у вересні 2021 року, тобто після розгляду адміністративним судом справи щодо визнання протиправним та скасування рішення про ліквідацію підприємства № 1430 та набрання законної сили постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року, ухваленою за результатами розгляду такої справи. Отже, у цих справах судами першої та апеляційної інстанцій надавалась оцінка поважності причин пропуску строку, який обчислювався з дня набрання законної сили постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року до дня звернення позивачів до суду (вересень 2021 року) і саме ці доводи були предметом касаційного перегляду.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася з позовом про поновлення на роботі у вересні 2021 року і суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку поважності причин пропуску строку, який обчислювався з дня набрання законної сили постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня

2021 року та дійшли висновку про відсутність підстав вважати, що такий строк пропущений з поважних причин.

Крім того, доводи касаційної скарги в цій справі зводяться до незгоди заявника з можливістю застосування судом встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду незалежно від заяви сторін, а не строку, який передбачений частиною третьою статті 267 ЦК України; відсутності висновку Верховного

Суду щодо питання застосування положень статті 233 КЗпП та частини третьої статті 267 ЦПК України у їх системному взаємозв`язку; фундаментального значення для формування єдиної правозастосовної практики та виняткового справи для позивача.

Саме в межах цих доводів колегія суддів перевірила застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та додержання процесуального права, дійшовши висновку, що судова практика щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та сформованою.

Враховуючи викладене, правовідносини у справі, яка переглядається, в контексті встановлених судами обставин щодо тривалості та поважності причин пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору і меж касаційного перегляду, не є подібними правовідносинам, що виники між сторонами

у справі 593/315/20.

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження і за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальне право, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої

статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Молень Ростислав Богданович, залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 березня

2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік