КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/6506/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Антонов» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бойкініча Романа Сергійовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року в складі судді Бабич Н. Д.,

встановив:

22.10.2024 Акціонерне товариство «Антонов» (далі - АТ «Антонов») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначило, що 30 серпня 2017 року між ДП «Антонов», яке відповідно до наказу АТ «Українська оборонна промисловість» за № 235 від 05.04.2024 було реорганізовано (перетворено) на АТ «Антонов» (замовник), Національним аерокосмічним університетом ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» (виконавець) та ОСОБА_1 (одержувач) було укладено Договір про надання освітніх послуг №1а-1/17.

Вказаний договір укладено у межах Договору №103-16 від 25.08.2016 та Договору №12.2588.2019 від 21.08.2019 про співпрацю з реалізації дуальної форми здобуття освіти, за якими відбувалися фінансування витрат НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківській авіаційний інститут» з надання освітніх послуг в межах затверджених навчальних планів на користь відповідача на замовлення ДП «Антонов».

Відповідно до умов Договору №1а-1/17 від 30.08.2017, виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника надати освітню послугу - здобуття вищої освіти одержувачем, за фахом «Геодезія та землеустрій» (форма навчання - денна), а замовник зобов`язується сплатити вартість його навчання у розмірах та в порядку, встановленим договором.

Розмір плати за навчання встановлюється на весь строк надання освітньої послуги (термін навчання з 2017-2021) й становить 41 770 грн. Замовник повністю вносить плату за визначений період навчання, не пізніше початку календарного місяця, у якому повинна здійснюватися чергова плата за освітню послугу ( п. 5.4 договору).

Одночасно з Додатковою угодою №1 від 09.01.2019 до Договору №1а-1/17 від 30.08.2017, укладеною між сторонами, яка є невід`ємною частиною Договору, сторони домовилися про те, що відповідач бере на себе зобов`язання повернути позивачу грошові кошти, сплачені за навчання згідно Договору №1а-1/17 від 30.08.2017 у наступних випадках:

- відрахування відповідача з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни;

- переведення без погодження із замовником до іншого навчального закладу;

- звільнення відповідача з ДП «Антонов» у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання.

Позивач умови договору виконав в повному обсязі, оплатив вартість навчання відповідача у розмірі 36 920 грн та стипендії в розмірі - 37 660 грн, всього 74 580 грн, що підтверджується відповідними доказами.

Позивач зазначав, що у трудових відносинах з підприємством відповідач не перебував, що підтверджується службовою запискою відділу кадрів ДП «Антонов» №441 від 08.06.2023.

Після закінчення навчання у НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інституту» та отримання диплому бакалавра (серія В21 №174073), що підтверджується Наказом ХАІ №672-уч від 29.06.2021, відповідач не приступив до роботи на ДП «Антонов», при цьому не повернув грошові кошти, сплачені підприємством за його навчання, чим порушив взяте на себе зобов`язання, передбачене п. 1 Додаткової угоди №1 до Договору.

ДП «Антонов» на адресу відповідача направило письмову вимогу №126/8929-23 від 20.06.2023 в порядку ст. 530 ЦК України та запропонувало у семиденний термін з дати отримання вимоги повернути грошові кошти, сплачені за навчання.

Днем пред`явлення письмової вимоги є 28.06.2023, про що свідчить інформація з офіційного сайту АТ "Укрпошта" про відстеження пересилання поштового відправлення та про можливість вручення його адресату.

Сума заборгованості відповідача станом на дату подання позовної заяви складає 74 580 грн, яка складається із вартості навчання в розмірі 36 920 грн та стипендії в розмірі 37 660 грн.

Прострочення виконання зобов`язання - 1 121 день ( з 30.06.2021 по 24.07.2024).

Розмір 3% річних становить 6 871,58 грн, інфляційні нарахування - 32 427,72 грн. Загальна суму заборгованості становить 113 879,30 грн.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 113 879,30 грн, що включає: 74 580 грн - основну суму заборгованості; 6 871,58 грн - 3% річних; 32 427, 72 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року вказаний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Антонов» грошові кошти в загальному розмірі 113 879,30 грн та судовий збір в розмірі 3 028,00 грн, а всього разом 116 907,30 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено сплату за навчання ОСОБА_1 учбовому закладу разом зі стипендією у загальному розмірі 74 580 грн. Відповідач після закінчення навчання не приступив до роботи на ДП «Антонов», при цьому не повернув грошові кошти, сплачені підприємством за його навчання, чим порушив взяте на себе зобов`язання. Згідно наданого суду розрахунку, який перевірено судом, за період з 30.06.2021 по 24.07.2024 при загальній сумі заборгованості 74 580 грн , інфляційні втрати складають 32 427,72 грн, 3% річних - 6 871 грн 58 коп.

07.01.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Бойкініч Р. С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що позовна зава підписана особою, яка не мала на це достатнього обсягу повноважень. Всупереч вимогам ст. 175, 185 ЦПК України суд не постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, та відкрив провадження.

Зазначив, що ОСОБА_1 не є стороною договору №103-16 від 25 серпня 2016 року та договору про співпрацю №12.2588.2019 від 21 серпня 2019 року, а тому на нього не може бути покладена відповідальність за будь-яке порушення його умов.

Укладений між сторонами трьохсторонній Договір про надання освітніх послуг №1а-1/17 від 30.08.2017 та додаткова угода №1 від 09 січня 2019 року не містить жодних посилань на договір №103-16 від 25.08.2016 та договір про співпрацю №12.2588.2019 від 21.08.2019.

Договір про співпрацю №12.2588.2019 від 21.08.2019 був укладений між НАУ ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» та АТ «Антонов» значно пізніше, лише через 8 місяців після підписання відповідачем у січні 2019 року додаткової угоди № 1.

З огляну на викладене, доводи позивача, що укладення трьохстороннього договору №1а-1/17 від 30.08.2017 та додаткової угоди № 1 від 09.01.2019 відбулись в межах договору про співпрацю №12.2588.2019 від 21.08.2019 є необґрунтованими.

Враховуючи, що жодна з обставин, передбачених Додатковою угодою №1 від 09 січня 2019 року не настала, оскільки відповідача не було відраховано з навчального закладу, він не переводився без погодження із замовником до іншого навчального закладу, він не був звільнений з ДП «Антонов», у відповідача відсутній обов`язок повернення позивачу грошових коштів.

Додаток № 1, що є невід`ємною частиною договору №103-16 від 25 серпня 2016 року, не підписаний ДП "Антонов", отже не є належним та допустимим доказом у справі.

Матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували факт нарахування та виплати позивачу стипендії у заявленому позивачем розмірі.

З огляду на те, що вимога про повернення коштів була направлена 20 червня 2023 року, отримана відповідачем 21 червня 2023 року, тому строк, протягом якого у відповідача міг би виникнути обов`язок щодо повернення коштів починає свій перебіг з 29 червня 2023 року, що не відповідає наданому позивачем розрахунку.

14.03.2025 представник АТ «Антонов» - Безпалий Д. В. через систему "Електронний суд" подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року залишити без змін, оскільки воно ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначив, що факт навчання відповідача за кошти ДП «Антонов» за Договором №1а-1/17 від 30.08.2017 підтверджується наданими відповідачем доказами.

Відповідачем не спростований факт отримання ним стипендіального забезпечення за рахунок позивача.

При нарахуванні розміру 3% річних, інфляційних втрат позивач діяв в межах договору та законодавства України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвоката Бойкініч Р. С. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник АТ «Антонов» - Безпалий Д. В. просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У частині другій статті 175 ЦПК України визначено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 58 ЦПК України).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

В процесуальному законодавстві розмежовано такі категорії як «самопредставництво» і «представництво». Тобто допускається можливість здійснення процесуального представництва органу державної влади, як в порядку самопредставництва, так й іншими особами, як представниками органу державної влади. Для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такого органу державної влади без додаткового уповноваження. Подібні висновки зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року в справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20).

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21) про закриття касаційного провадження зроблено висновки про те, що з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи у цивільному судочинстві можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд з керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень (пункт 25).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що при поданні позовної заяви на підтвердження своїх повноважень представляти інтереси АТ "Антонов" Денис Безпалий додав копію наказу (розпорядження) №3145 ок від 14.10.2014 про переведення вказаної особи на посаду юрисконсульта першої категорії у відділ претензійної та позовної роботи (а.с.65), а також Положення про відділ претензійної та позовної роботи, затверджене в.о. генерального директора Гавриловим Є.П., дата введення 18.01.2023 (а.с.53-64).

Вказані документи передбачені частиною четвертою статті 58 ЦПК України, які підтверджували повноваження Безпалого Д. на підписання позовної заяви, а тому доводи апеляційної скарги про те, що остання підписана особою, яка не мала достатнього обсягу повноважень є необґрунтованими.

Судом встановлено, що 21 серпня 2019 року НАУ ім. М.Є. Жуковського "Харківський авіаційний інститут" та ДП "Антонов" уклали договір про співпрацю №12.2588.2019 з реалізації дуальної форми здобуття освіти.

Предметом вказаного договору є співпраця в реалізації основних і додаткових освітніх послуг на користь здобувачів вищої освіти ( студент)з нормативним і скороченим терміном навчання за замовленням/погодженням з підприємством, цільової підготовки фахівців різних освітніх ступенів за спеціальностями (освітніми програмами) вищої освіти згідно існуючих в Університеті ліцензій, нормативної бази і документів з організації освітнього процесу за дуальною формою здобуття освіти.

30 серпня 2017 року між НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» (виконавець), Державним підприємством «Антонов» (замовник) та ОСОБА_1 (одержувач) укладено договір про надання освітніх послуг № 1а-1/17.

Предметом даного договору є надання освітньої послуги. Виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги, а саме здобуття вищої освіти форма навчання : денна, з 01.09.2017 по 30.06.2021, ступінь вищої освіти - бакалавр, спеціальність - геодезія та землеустрій,обсяг навантаження здобувача вищої освіти в кредитах Європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи - 240 кредитів.

Згідно п. 5.1 цього договору розмір плати встановлюється на весь період надання освітньої послуги у національній валюті України, при цьому Виконавець має право змінювати розмір плати за навчання не частіше одного разу на рік і не більше як на офіційно визначений рівень інфляції за попередній календарний рік з обов`язковим укладанням додаткової угоди до Договору.

Річна вартість навчання становить: 1 курс (2017/18 навчальний рік) - 9 000 грн; 2 курс (2018/19 навчальний рік) - 9 900 грн; 3 курс (2019/10 навчальний рік) - 10 890 грн; 4 курс (2020/ 21 навчальний рік) - 11 980 грн. Загальна вартість освітньої послуги становить 41 770 грн ( п. 5.2, 5.3).

Здійснення освітньої послуги проводиться виключно на умовах попередньої оплати вартості навчання за визначений період навчання, або за весь термін навчання. Замовник повністю вносить плату за визначений період навчання (навчальний рік, семестр) не пізніше початку календарного місяця, у якому повинна здійснитися чергова плата за освітню послугу. Строки внесення плати: щосеместрово ( п. 5.4, 5.5).

Сторони домовилися, що умови договору можуть застосовуватися до відносин між ними, які виникли до його укладання (п.8.4).

На виконання умов вказаного договору, між ДП "Антонов" (замовник) та ОСОБА_1 ( студент) укладено Додаткову угоду №1 від 09.01.2017 до Договору №1а-1/17 від 30.08.2017 р. про наступне:

1. Студент бере на себе зобов`язання повернути ДП "Антонов" грошові кошти, сплачені за навчання згідно Договору №1а-1/17 від 30.08.2017 р. у наступних випадках:

- відрахування студента з навчального закладу за порушення навчальної дисципліни;

- переведення без погодження із Замовником до іншого навчального закладу;

- дострокового припинення дії договору №1а-1/17 від 30.08.2017 з ініціативи студента;

- звільнення студента з ДП "Антонов" у період навчання у навчальному закладі, а також у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання.

Судом встановлено, що завчання ОСОБА_1 на контрактній основі ДП "Антонов" було перераховано НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» 36 920 грн.

Крім цього, ОСОБА_1 виплачено стипендію в загальному розмірі 37 660 грн.

На підтвердження вказаної обставини позивачем надано відповідь НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» від 20.02.2023 №31-29/195 на звернення позивача, довідку про доходи ОСОБА_1 за період з 09/21 по 08/22, накази НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» від 01.07.2019 №853-уч, від 06.02.2020 №248-уч, від 04.06.2021 №591-уч "Про призначення стипендій за кошти ДП "Антонов".

Вказані докази в їх сукупності є достатніми для висновку про розмір витрачених коштів за навчання ОСОБА_1 . НАУ ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут», а також про розмір отриманої ним стипендії за рахунок позивача.

Жодних доказів на спростування вказаної обставини відповідач суду не надав.

Відповідно до наказу Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» № 672-уч від 29 червня 2021 року " Про завершення навчання" ОСОБА_1 присуджено ступень та присвоєно кваліфікацію, видано документ про вищу освіту та відраховано із числа стуленів навчального закладу з 30 червня 2021 року у зв`язку із завершенням навчання.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 після закінчення навчання, фінансування якого було здійснено за рахунок коштів позивача, до роботи в ДП "Антонов" не приступив.

21.06.2023 ДП «Антонов» направило на адресу відповідача лист №126/8929-23, в якому зазначило про обов`язок повернути виплачену підприємством суму за навчання в сумі 74 580 грн протягом семи днів з дня отримання цієї вимоги.

Вказану вимогу отримано ОСОБА_1 28.06.2023 що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 52).

Вказану вимогу ОСОБА_1 виконано не було.

Як на підставу позову ДП «Антонов» посилається на те, що відповідач не відпрацював три роки на підприємстві з дня отримання диплому, що є підставою для повернення відповідачем коштів сплачених ДП "Антонов" за його навчання, в тому числі витрат на оплату стипендії.

З огляду на те, що відповідач за умовами додаткової угоди №1 від 09.01.2017 до Договору №1а-1/17 від 30.08.2017 р. взяв на себе зобов`язання повернути ДП "Антонов" грошові кошти, сплачені за навчання у випадку звільнення у період трьох років з дня отримання диплому про закінчення навчання, за відсутності доказів перебування відповідача у трудових відносинах з позивачем протягом трьох років, відсутні підстави для висновку про відсутність у відповідача обов`язку повернення позивачу грошових коштів.

Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулює Закон України «Про освіту».

Згідно частини 3 ст. 53 Закону України «Про освіту» здобувачі освіти зобов`язані зокрема дотримуватися установчих документів, правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, а також умов договору про надання освітніх послуг (за його наявності).

Відповідно до ч. 6 ст. 79 Закону України «Про освіту» розмір та умови оплати за навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації, за надання додаткових освітніх послуг встановлюються договором. Договір укладається між закладом освіти і здобувачем освіти (його законними представниками) та/або юридичною чи фізичною особою, яка здійснює оплату.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 зазначила, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Враховуючи, що між сторонами даного спору виникли цивільно-правові відносини, які порушив відповідач в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, тобто він порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, останній повинен повернути сплачені за навчання грошові кошти позивачу.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання повинна обраховуватись після спливу семи днів з дати отримання письмової вимоги, тобто з 29.06.2023 по 24.07.2024.

Отже, 3% річних за період з 29.06.2023 по 24.07.2024 від суми заборгованості 74 580 грн складатиме 2 399,45 грн, розмір інфляційних втрат - 3 551,31 грн.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання за період з 30.06.2021 по 24.07.2024.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення в частині визначення розміру стягнення інфляційних втрат та 3% річних скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Антонов» інфляційних втрат в сумі 3 551 грн 31 коп. та 3% річних в сумі 2 399 грн 45 коп.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, слід змінити розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене та враховуючи, що розмір задоволених позовних вимог становить 70,7%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 2 140,80 грн.

Також встановлено, що відповідачем понесено судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 4 542 грн.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволена на 29,3%, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1330,81 грн.

Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойкініча Романа Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2024 року в частині визначення розміру стягнення інфляційних втрат та 3% річних скасувати, а в частині стягнення судового збору змінити.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Антонов» інфляційні втрати в сумі 3 551 грн 31 коп., 3% річних - 2 399 грн 45 коп.

В решті позову в цій частині відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Антонов» судовій збір в сумі 2 140 грн 80 коп.

У зв`язку з цим зменшити загальний розмір суми стягнення з 116 907 грн 30 коп. до 80 530 грн 76 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Антонов» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 330 грн 81коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08.01.2026.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук