УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року

м. Київ

справа № 201/4714/24

провадження № 61-17645ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Нікіфоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

04 вересня 2024 року, після скасування Дніпровським апеляційним судом ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року про повернення позовної заяви, до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, посилаючись на частину третю статті 185 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), визнав позовну заяву неподаною та повернув позивачці. Крім того, роз`яснив позивачці її право на повторне звернення із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

ОСОБА_1 у грудні 2024 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу до належного суду.

Крім того, просить застосувати норми статті 29 ЦПК України та визначити підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянкою України та громадянином Королівства Марокко.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , зміст ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з правилами процесуального закону подання позовної заяви має відбуватися з дотриманням певних умов.

Форма і зміст позовної заяви, з якою звертається особа, визначені статтею 175 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно частиною десятою статті 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали позовної заяви встановив, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_5 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачці строк на усунення недоліків, зокрема надати: докази на підтвердження підстав її звернення саме до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська; підтвердження незадовільного фінансового стану, або сплатити судовий збір та надати всі додатки, зазначені у позовній заяві, оскільки такі були їй повернуті при поверненні позовної заяви. Позивачці також було роз`яснено, що у разі не усунення недоліків, заява буде вважатися неподаною та буде їй повернута.

12 вересня 2024 року до суду від позивачки надійшла заява на виконання ухвали, до якої було залучено копію квитанції про сплату судового збору та два екземпляра позовної заяви з додатками.

При цьому, позивачкою так і не було надано суду докази на підтвердження підстав її звернення саме до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Статтею 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху

За змістом статті 185 ЦПК України у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху у встановлений строк, позовна заява вважається неподаною та повертається особі, яка її подала.

Суд першої інстанції встановивши, що зазначений позов пред`явлено до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, проте доказів що останнім відомим зареєстрованим місцем проживання чи перебування відповідача в Україні є Соборний район м. Дніпра, або що у відповідача наявне майно в Соборному районі м. Дніпра до позовної заяви долучено не було, залишив позовну заяву без руху та надав строк для усунення зазначеного недоліку.

Апеляційний суд, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції положень статті 185 ЦПК України, обґрунтовано зазначив, що позивачкою у межах встановленого судом строку не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, яка не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи. Правильність застосування судом апеляційної інстанції вказаних вище норм процесуального права не викликає розумних сумнівів.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду з позовною заявою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Вимоги касаційної скарги про визначення Верховним Судом підсудності цієї справи не можуть бути розглянуті в рамках оскарження процесуальних рішень судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем визначається ухвалою Верховного Суду виключно в тому разі, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Таким чином, заявниця не позбавлена можливості звернутися з відповідним клопотанням про визначення підсудності у порядку статті 29 ЦПК України, за умови доведення належними доказами факту проживання обох сторін за межами України.

Оскільки правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадженняу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник