Провадження № 2/752/8648/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 грудня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання: Лісненка А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

До суду з вказаним позовом звернулося ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», з посиланням на те, що 07.12.2019 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 96789 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 1500 грн.; дата надання кредиту: 07.12.2019; строк кредиту: 14 днів; стандартна процентна ставка - 2% в день або 730% річних. Вказані кошти були перераховані на банківську картку, вказану відповідачем. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 16.04.2025 загальний розмір заборгованості становить 6600 грн. і складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 1500 грн.; простроченою заборгованістю за процентами - 5100 грн..

28.10.2021 між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, в тому числі і до відповідача.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 96789 від 07.12.2019 у розмірі 6600 грн., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 1500 грн.; простроченою заборгованістю за процентами - 5100 грн. та понесені судові витрати.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 9 червня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а. с. 45-46).

22.09.2025, будучи сформованим у системі «Електронний суд» до суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву (а.с. 65-71), в якому просить суд відмовити в задоволенні позову, зазначаючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем коштів на його банківський рахунок від ТОВ «Займер». У інформаційній довідці, на яку посилається позивач як на доказ отримання кредитних коштів, відсутні номер картки, на яку перераховані кошти та будь які ідентифікаційні дані отримувача, а також докази зарахування кредитних коштів на банківський рахунок позичальника. Крім того, позивачем не надано доказів укладання електронних договорів між відповідачем та первісним кредитором шляхом використання електронного підпису, в тому числі шляхом застосування одноразового алфавітно-цифрового ідентифікатора, визначеного Законом України «Про електронну комерцію»; заявки відповідача на отримання в кредит коштів у первісного кредитора; копії документів, які ідентифікували його особу, а також підтвердження того, що відповідач заходив на сайт товариства та вводив електронне підтвердження-пароль, який повинен був бути відправлений на його номер телефону. З матеріалів справи неможливо встановити період нарахування процентів за користування кредитними коштами у сумі 5100 грн.. Нарахування процентів після спливу строку кредитування суперечить вимогам закону. Тому заявлені позовні вимоги щодо стягнення 5100 грн. у якості простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом за період з 07.12.2019 по 12.11.2021 є безпідставними, оскільки строк кредитування закінчився 20.12.2019. Крім того, відповідно до матеріалів виконавчого провадження № 668014687 на підставі вчиненого 17.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. виконавчого напису № 14485 позивачем уже зверталося стягнення з відповідача за вказаним кредитним договором. У рамках даного виконавчого провадження, до визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з банківського рахунка відповідача було списано 6000 грн., що перевищує заборгованість за тілом кредиту. Також зазначив, що відповідач є військовослужбовцем з 15.11.2022 та учасником бойових дій, про що відомо позивачу, а тому йому не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом.

25.09.2025 позивачем надано суду відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису відповідача, який було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час укладення договору. Відповідач, діючи добровільно та усвідомлено, без жодного зовнішнього тиску чи примусу, скористався доступом до мережі інтернет та перейшов на офіційний веб-сайт первісного кредитора, де самостійно, з використанням інтегрованого калькулятора обрав бажану суму кредиту та строк кредитування. Після цього ним було надано персональні дані, зокрема реквізити банківської картки, на яку в подальшому були зараховані кошти. У процесі укладення правочину відповідач пройшов передбачені етапи ідентифікації та підтвердження наміру укласти кредитний договір, за результатами чого між сторонами було укладено договір у встановленому законом порядку. Введення одноразового персонального ідентифікатора і є вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, а саме акцепт в розумінні ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Вказаний договір та його умови в судовому порядку не оскаржувалися, не визнавалися недійсними, а тому є таким, що відповідає волевиявленню сторін. Тому доводи відповідача щодо неукладеності кредитного договору є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами. Щодо доказів перерахування коштів зазначили, що на виконання п. 1.4 договору перерахування коштів було здійснено первісним кредитором через платіжного провайдера - ТОВ «Платежі онлайн», що підтверджується листом ТОВ «Платежі онлайн», відповідно до якого 07.12.2019 о 09:18:10 було проведено транзакцію на суму 1500 грн., маса картки - НОМЕР_1 , реквізити якої були надані самим позичальником. Крім того, позивачем було надано суду інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн», яка підтверджує зарахування кредитних коштів. Зазначений документ містить відомості щодо суми перерахованих коштів, дати їх зарахування, а також реквізити карткового рахунку, що повністю узгоджується з нормами закону. Укладаючи кредитний договір та погоджуючи умови кредитування, відповідач погодився на умови, визначені договором щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження останнього про незаконність нарахування процентів є необґрунтованими. З аналізу детального розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається факт часткового погашення боргу, що свідчить про належне укладення кредитного договору, фактичне отримання позичальником кредитних коштів та його згоду з умовами зазначеного договору. Щодо нарахування відсотків військовослужбовцям звернули увагу на те, що заборгованість за кредитним договором була нарахована первісним кредитором, позивачем жодних нарахувань не здійснено. Для отримання пільг відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, та членів їх сімей» відповідач мав повідомити первісного кредитора що він є військовослужбовцем та надати відповідні документи щодо застосування пільг. Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначили, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, з урахуванням кваліфікації, досвіду та завантаженості адвоката. Відтак заперечення відповідача щодо недоведеності понесених витрат є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справи та не підлягають задоволенню. Просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

30.09.2025 представник відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що наявний в матеріалах справи детальний розрахунок заборгованості без дати та номеру за підписом представника ТОВ «Займер» є внутрішнім документом ТОВ «Займер» та не містить відомостей, які б дозволили перевірити чи передавалися в дійсності кошти відповідачу. Вважають вказаний розрахунок заборгованості неналежним доказом наявності боргу за договором. Щодо обов`язку доказування зазначили, що позивач, не надаючи жодного доказу як отримання відповідачем коштів за договором так і сплати ним процентів за користування кредитними коштами, намагається перекласти тягар доказування та спростування бездоказових тверджень на відповідача. Щодо доводів позивача про нарахування процентів у зв`язку із пролонгацією договору зазначили, що умови кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 29215%, тобто у розмірі 80,04% за кожен день прострочення, а також процентної ставки у розмірі 1,50 % в день, що становить 547,50% річних відповідно, що перевищує тіло кредиту майже в 5,5 раз, та/або зниженої процентної ставки 1 розмірі 1,20% за день, є несправедливими в сенсі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність. Отже, нарахування ТОВ «Займер» 5100 грн. процентів на тіло кредиту 1500 грн., тобто 730% від суми кредиту в розрахунку 2% на добу є очевидно несправедливим та неспівмірним. Вважають, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування та стягнення процентів за користування кредитними коштами навіть у випадку пролонгації дії договору. Просять суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Враховуючи, що учасники справи належним чином повідомленні про розгляд справи, клопотань із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на адресу суду не надходило, відповідачем у встановлений судом строк подано відзив, тому суд вважає на можливе провести розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, приходить до наступного.

07.12.2019 між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 96789 (а.с. 16-19).

Відповідно до п. 1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 1500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Кредит надається строком на 14 днів, тобто до 20.12.2019 (п. 1.2 договору).

За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 2 % (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована (п. 1.3 договору).

Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (п. 1.4 договору).

Датою укладення цього договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта (п. 1.5 договору).

Пунктом 1.6 договору встановлено, що невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства.

Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1 договору).

Пунктом 2.3 договору встановлено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

В пункті 7 договору «реквізити та підписи сторін» відповідач вказав рахунок, на який необхідно перерахувати кошти, а саме: № НОМЕР_1 , та на який, відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 17.06.2025, через платіжний сервіс «Platon» 07.12.2019, о 09:18:10 було перераховано 1500 грн., опис - видача кредиту № 96789 (а.с. 37).

Відповідно до графіку розрахунків та орієнтовної сукупної вартості кредиту сума нарахованих процентів за користування кредитом становить 420 грн. (а.с. 20).

Відповідно до копії виписки з особового рахунка за вказаним кредитним договором (а.с. 8) та детального розрахунку заборгованості, де висвітлені транзакції нарахування відсотків, судом встановлено, що станом на 16.04.2025 розмір заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 07.12.2019 по 16.04.2025, становить 6600 грн., з яких 1500 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту та 5100 грн. - прострочена заборгованість за процентами.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18.

Вищевказаний договір про надання фінансового кредиту № 96789 від 07.12.2019, укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором KL1594, який був направлений останньому на вказаний ним номер телефону, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх (а.с. 16-20).

Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариств за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

Також, у п. 7. вищевказаного договору вказано, зокрема: Позичальник ПІБ: ОСОБА_1 ; дата народження, ідентифікаційний код, паспортні дані, адреса реєстрації, номер телефону, електронна пошта; рахунок позичальника.

Доказів на спростування відповідності анкетних даних ОСОБА_1 зазначених в договорі матеріали справи не містять.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів про те, що його персональні дані (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, номер телефону) були використані ТОВ «Займер» для укладення кредитного договору від його імені.

Доказів звернення до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідачем не надано, останній не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладеного договору.

Тому, суд критично оцінює заперечення відповідача щодо того, що позивачем не надано доказів укладання вищевказаного договору про надання фінансового кредиту між відповідачем та первісним кредитором шляхом використання електронного підпису одноразового ідентифікатора KL1594.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у строк, передбачений у зобов`язанні та відповідно до вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплатили процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини там основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» зазначає, що ТОВ «Займер» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, а відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, допустивши прострочення сплати визначених кредитним договором платежів.

Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують перерахування коштів відповідачу від ТОВ «Займер» за вказаним кредитним договором.

На підтвердження виконання кредитором своїх зобов`язань за вказаним договором позивач надав інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» від 17.06.2025 (а.с. 37), відповідно до якої на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція № 27570-30826-47927, якою 07.12.2019 09:18:10 були перераховані грошові кошти у розмірі 1500 грн. на платіжну карту № НОМЕР_1 ; опис: видача кредиту #96789.

Маски банківської картки повністю відповідають тим, які відповідач зазначив при укладенні кредитного договору з ТОВ «Займер».

Докази того, що банківська картка з вищезазначеним номером відповідачу не належить, у матеріалах справи відсутні, та не спростовані відповідачем.

Крім того, відповідач, маючи доступ до свого особового рахунку, не надав виписку з нього на підтвердження того, що 07.12.2019 кошти в сумі 1500 грн. не надходили.

У частині першій статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з частиною першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст.1078 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України).

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-979цсі5.

28 жовтня 2021 року ТОВ "Займер" та ТОВ "ФК КЕШ ТУ ГОУ" уклали договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до якого фактор ТОВ "ФК КЕШ ТУ ГОУ" зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта ТОВ "Займер" за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) (а.с. 21-28).

Відступлення права вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників (п. 6.2.4 договору факторингу).

За фактом передачі реєстру боржників сторони підписують акт приймання передачі реєстру боржників (п. 8.2.2. договору факторингу).

Згідно копій платіжних доручень № 1653 від 02.11.2021, № 1672 від 23.11.2021 та № 432 від 02.11.2021 ТОВ "ФК КЕШ ТУ ГОУ" передало грошові кошти ТОВ "Займер" згідно вказаного договору факторингу (а.с. 34-36).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28 жовтня 2021 року (а.с. 9) ОСОБА_1 значиться як боржник за договором № 96789 від 07.12.2019, сума заборгованості за яким - 6600 грн., з яких: 1500 грн. - сума заборгованості за тілом, 5100 грн. - сума заборгованості за відсотками.

14 квітня 2025 року ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» звернулося до відповідача з вимогою про виконання зобов`язань за кредитним договором, проте заборгованість відповідачем не погашена (а.с. 7).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених у справі обставин, суд вважає, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню з позичальника на користь банку.

З урахуванням наведеного, встановивши факт укладення між позивачем та первісним кредитором ТОВ «Займер» кредитного договору, факт отримання відповідачем коштів за вказаним договором та їх неповернення у відповідності до умов вказаного договору у строки, визначені сторонами, та факт переходу права вимоги за цим договором до позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідач на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1500 грн..

Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами в сумі 5100 грн., з огляду на наступне.

Як зазначено вище, договір про надання фінансового кредиту № 96789 від 07.12.2019, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Займер», містить узгоджені ними положення щодо встановлення строку, на який надається кредит (п. 1.2, 3.3.3).

Відповідно до копії виписки з особового рахунка за вказаним кредитним договором (а.с. 8) та детального розрахунку заборгованості, де висвітлені транзакції нарахування відсотків, судом встановлено, що станом на 16.04.2025 розмір заборгованості за вказаним кредитним договором за період з 07.12.2019 по 16.04.2025, становить 6600 грн., з яких 1500 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту та 5100 грн. - прострочена заборгованість за процентами.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Відповідно до п. 3.3.3 договору про надання фінансового кредиту № 96789 від 07.12.2029 сторони погодили, що клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків в повному обсязі нараховані проценти по кредиту.

Як вбачається із вищевказаного розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Займер», відповідач, оплативши 20.12.2019 нараховані проценти в розмірі 420 грн., продовжив строк надання кредиту, тобто відбулася пролонгація до 03.01.2020.

За період з 07.12.2019 по 03.01.2020 ТОВ «Займер» нараховано позичальнику проценти за користування кредитом в розмірі 840 грн., з яких 420 грн. останній сплатив 20.12.2019.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що ТОВ «Займер» з 04.01.2020 по 18.07.2020 здійснило нарахування відсотків після закінчення дії кредитного договору.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки, тому заявлена ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами у розмірі 4680 грн. є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Як вбачається із матеріалів справи, в межах строку кредитування залишок несплачених відсотків становить 420 грн., що підлягають стягненню з відповідача.

Щодо посилань відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що він з 15.11.2022 по теперішній час проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом відповідачу не нараховуються під час дії особливого періоду, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що сфера дії цього закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України» на території Луганської та Донецької областей розпочато антитерористичну операцію.

Рішенням Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Згідно з пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній станом на 25.08.2022) військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання простроченої заборгованості у період дії воєнного стану в Україні» від 27 липня 2022 року до вищевказаної норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було внесено зміни, і він набув такої редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля». Пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, одночасно із внесеними змінами було закріплено, що зміни, передбачені пунктами 1 і 3 розділу I цього Закону, застосовуються до кредитних договорів, укладених після набрання чинності цим Законом (з 19 серпня 2022 року).

За положеннями статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За приписами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вперше часткову мобілізацію оголошено на підставі Указу Президента України від 17березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України №1126-VII.

Відповідно до роз`яснень Національного банку України, наданих у листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620, для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Відповідачем одночасно із поданням відзиву не надано суду доказів направлення ним ТОВ «Займер» чи ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» доказів проходження ним військової служби в особливий період.

Разом з цим, вказаний закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування процентів за користування кредитом протягом особливого періоду, у зв`язку з наявністю у нього статусу військовослужбовця, що проходить військову службу за контрактом.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 4 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначила, що відповідно до матеріалів виконавчого провадження № 668014687 на підставі вчиненого 17.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. виконавчого напису № 14485 позивачем уже зверталося стягнення з відповідача за вказаним кредитним договором. У рамках даного виконавчого провадження, до визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з банківського рахунка відповідача було списано 6000 грн.

Проте, суд не бере до уваги вказану обставину, оскільки відповідачем та його представником не надано суду доказів того, що в межах виконавчого провадження № 668014687 з банківського рахунка відповідача було списано 6000 грн. та перераховано на користь ТОВ «Займер» чи ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ».

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених у справі обставин, суд вважає, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 1600 грн., яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню з позичальника на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», а в стягненні нарахованих процентів у сумі 3600 грн. слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Позивач просить суд стягнути із відповідача на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» судові витрати, які складаються із витрат на судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10500 грн..

Згідно з ч.1, п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься у ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч.3 ст.27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тобто діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/92/15/15-ц, об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 у справі №925/1137/19).

У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частинами першою - третьою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин даної справи, а також інших чинників. Зі змісту частини другої статті 134 ЦПК України очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 922/676/21.

Адвокат Пархомчук С.В. представляв інтереси позивача ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на підставі договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року (а.с. 11-14), додаткової угоди № 1 від 27 грудня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року (а.с. 15), довіреності (а.с. 6) та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача - адвокатом Пархомчук С.В. на підтвердження витрат ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на правничу допомогу надано копії договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, додаткової угоди № 1 від 27 грудня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, акту про отримання правової допомоги від 22.08.2025, відповідно до якого загальна вартість за послуги з надання правової допомоги наданої адвокатом складає 10000 грн. і канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправку поштової кореспонденції - 500 грн.; рахунку № 22.08.2025-37 від 22.08.2025 та платіжної інструкції від 22.08.2025 № 39510, відповідно до якої позивач сплатив адвокату гонорар в розмірі 10500 грн.. Вказані копії договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, акту про отримання правової допомоги від 22.08.2025 визначають зміст та обсяг надання правової (правничої) допомоги клієнтові адвокатом, а також порядок оплати гонорару за надання правової (правничої) допомоги.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Коновал О.В. подала до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, посилаючись на те, що вартість обсягу професійної правової допомоги є необґрунтованою, завищеною, неспівмірною із предметом позову та недоведеною, оскільки поданий позов є типовим і обсяг часу для підготовки у 2,5 год. є явно завищеним. Крім того, адвокат Пархомчук С.В. є представником ТОВ «КЕШ ТУ ГОУ» щодо багатьох справ про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а відтак є обізнаним з фактичними обставинами справи, які не потребують з його боку додаткового вивчення, аналізу, опрацювання, витрат робочого часу, інтелектуального навантаження, так як справи випливають з подібних правовідносин і є однотипними. Витрати у сумі 500 грн. на формування пакету документів та відправлення їх поштою є також очевидно завищеними.

Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги наявність заперечень представника відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, а також часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу слід стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 1500 грн..

Судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України в розмірі 704,68 грн..

Керуючись ст. ст. 205, 207, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 612, 625, 628, 638, 639, 1046, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 96789 від 07.12.2019 у розмірі 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) гривень, понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 68 копійок та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (місцезнаходження: 04080, м. Київ вул. Кирилівська, 82, офіс 7 ).

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення суду складено 26 березня 2026 року.

Суддя К.Г. Плахотнюк