СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23904/24

пр. № 2/759/1361/25

13 січня 2025 року суддя Святошинського районного суду м.Києва Бабич Н.Д., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2024 р. до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Ухвалою суду від 14.11.2024 р. роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (передавши в цій частині позовну заяву для реєстрації до канцелярії суду в порядку ст. 188 ЦПК України). Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів постановлено розглядати в даному провадженні 759/23904/24.

Позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення аліментів тим, що є матір`ю малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини є відповідач ОСОБА_3 . Позивачка з відповідачем в зареєстрованому шлюбі не перебували. Певний період часу проживали у незареєстрованому «цивільному» шлюбі. Під час спільного проживання у них народилась дитина ОСОБА_4 . Через побутові взаємні непорозуміння і розбіжності сторони стали проживати окремо. Дитина залишилась проживати з матір`ю - ОСОБА_1 . Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не утримує, життям та здоров`ям не цікавиться. Відповідач свій обов`язок щодо утримання дитини не виконує, хоча працює та має дохід, з огляду на це позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), з дня пред`явлення, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Ухвалою суду від 14.11.2024 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.49).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідач про розгляд справи повідомлявся, належним чином.

16.12.2024 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній вимоги позову не визнав, заначивши, що дочка проживає в нього останніцх два місяці, а також проживала літом один місяць, він її матеріально забезпечує. Дочка категорично не хоче повертатися до матері. Такод зазначив, що він змінив прізвище, у підтвердження чого надав свідоцтво про зміну імені (а.с. 83, 87).

Відповіді на відзив до суду не подано.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення та відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи сторони по справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.36).

Батьком дитини є відповідач ОСОБА_3 , який змінив прізвище на ОСОБА_5 ( а.с. 87 - копія свідоцтва про зміну імені).

Звертаючись до суду з позовом позивач обгрунтовувала позовні вимоги тим, що дитина проживає з нею.

Разом з тим, як вбачається з акту підтвердження фактичного місця проживання особи (осіб) від 05.11.2024 р. малолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 84).

Згідно довідки Опорного закладу освіти "Миргородський ліцей "Лінгвіст" Миргородської міської ради Полтавської області" від 06.11.2024 р., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в вказаному закладі за очною формою здобуття освіти з 04.11.2024 р. (а.с.85).

Згідно акту обстеження умов проживання, ОСОБА_6 , проживає в орендованій квартирі з 20.10.2024 р. та разом з ним проживає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина забезпечена всім необхідним (а.с. 86).

Згідно пояснень наданих ОСОБА_1 (позивачем) Миргородському РВП ГУНП в Полтавській області від 31.10.2024 р. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_1 з її "колишнім громадянським чоловіком" ОСОБА_6 (а.с. 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції; Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази спростовані відповідачем, який скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Відповідачем спростовано, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент пред`явлення позову проживає з позивачем по справі. Вказана обставина спростовується також наданими до суду доказами і самим позивачем. Позивач не ставила перед судом вимоги про стягнення аліментів за минулий час, а тому судом не досліджувалось з ким дитина проживала до 11.11.2024 р. (дати звернення до суду).

Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності", тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. ст. 141, 142 ЦПК України.

Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 1211,20 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись вимогами ст.ст. 180, 182, 183, 184 СК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 200, 206, 207, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, - відмовити.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Бабич Н.Д.