справа № 559/49/24
провадження № 2/566/38/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2025 року селище Млинів Рівненської області
Млинівський районнний суд Рівненської області
в складі:
одноособово судді А.С. Лободзінського
при секретарі судового засідання Подолець Ю.В.,
провівши заочний розгляд у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Млинівського районного суду Рівненської області цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики № Л181021-1 від 18.10.2021 року у розмірі 486 893, 90 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 18 жовтня 2021 року між ним і відповідачкою було укладено договір позики № Л181021-1, згідно якого він надав ОСОБА_3 у позику грошові кошти в сумі 297 562,50 грн., що на день укладення договору за курсом продажів доларів США в АТ КБ "ПриватБанк" становило 11 250 доларів США. Відповідачка зобов`язалась повернути вищевказану суму грошових коштів до 18.04.2023 року згідно погодженого сторонами графіку платежів. Однак, протягом строку дії договору відповідач не здійснила жодного строкового погашення заборгованості і після настання дати - 18.04.2023 року, отримані в позику кошти відповідач так і не повернула. У зв`язку із вищевказаним, змушений звернутися за захистом своїх майнових прав до суду.
Позивач у судове засідання не з`явився, натомість від його представника - адвоката Дзіковського Д.Ю. через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. (а.с. 160-161)
Крім того, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Так як відповідач не з`явилася на судовий розгляд справи, хоча була завчасно повідомлена про час, місце і дату розгляду справи в суді, а причини її неявки судом визнані неповажними, крім цього, відзиву на позов у визначений ухвалою суду строк відповідач не надала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ст..ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обов`язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що 10.08.2022 відповідачем ОСОБА_2 було складено боргову розписку, за якою вона отримала від ОСОБА_1 у якості позики грошові кошти в національній валюті - 297562 гривні 50 копійок та зобов`язалась повернути цю суму коштів у строк до 18 квітня 2023 року. (а.с. 33).

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині позовних вимог про стягнення основної суми боргу в сумі 429 187,50 гривень; 57 433,93 грн - розміру неустойки за прострочення зобов`язання та 272 грн. 47 грн - трьох відсотків річних, суд враховує настпуне.

Як видно з боргової розписки предметом договру позики є грошові кошти у національній валюті- гривні в розмірі 297562 гривні 50 копійок.

Згідно з ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Як підтверджено письмовими доказами у справі, відповідачка отримала у позику (власність) від ОСОБА_1 грошові кошти у національній валюті в розмірі 297562 гривні 50 копійок.

Аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що оскільки предметом договору позики є передача у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, то обов`язок позичальника полягає у поверненні грошових коштів у такій самій сумі або речі, визначеної родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем .

Тобто, отримана ОСОБА_2 позика у виді грошових коштів в національній валюті підлягає поверненню кредитору ОСОБА_1 , також, у національній валюті.

При цьому суд враховує правову позицію, викладену Великою Палатою ВС в постанові по справі № 500/5194/16 від 11.09.2024 року, в якій ВП ВС виснувала, що : п.31 Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; п.60 Формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Таким чином, оскільки відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала та грошових коштів у національній валюті в сумі, що еквівалентна сумі позики в доларах США - 11 250,50 позивачу не повернула, то з урахуванням наведених вище норм матеріального права, що регулюються спірні правовідносини, сума заборгованості у розмірі суми позики підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у примусовому порядку. При цьому, враховуючи висновки Великої Палати ВС по справі 500/5194/16 від 11.09.2024 року, суд також висновує, що позовні вимоги підлягають задоволенню саме в такий спосіб, а саме , шляхом стягнення з відповідача грошової суми в національній валюті, що еквівалентна 11 250,50 доларів США на день здійснення такого платежу при виконанні судового рішення.

Щодо 57 433,93 грн - розміру неустойки за прострочення зобов`язання та 272 грн. 47 грн - трьох відсотків річних, суд враховує настпуне.

Згідно п.18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вищезазначені норми звільняють позичальника від відповідальності за порушення грошового зобов`язання за особливих обставин.

Отже, враховуючи, що передбачені ст.625 ЦК України платежі є мірою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, то заявлені позивачем до стягнення вимоги щодо 57 433,93 грн - розміру неустойки за прострочення зобов`язання та 272 грн. 47 грн - трьох відсотків річних, у відповідності до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України, задоволенню не підлягають.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4546,47 грн. (а.с.12)

Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України,

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 18, 76, 95, 133, 141, 223, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти у національній валюті на повернення суми основного боргу за Договором позики №Л181021-1 від 18.10.2021, що еквівалентно 11 250,50 доларів США на день здійснення такого платежу при виконанні судового рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 4291 (чотири тисячі двісті дев`яносто одну) гривню 97 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 57433,93 грн - неустойки (штрафу) та 272,47 грн - 3% річних - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення також може бути оскаржено до судової палати з розгляду цивільних справ Рівненського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня його проголошення.

СУДДЯ: