Справа № 128/1568/23
Провадження № 22-ц/801/70/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 рокуСправа № 128/1568/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Акціонерного Товариства "Українська Залізниця", поданої представником - адвокатом Рахнянською Світланою Вікторівною на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Васильєвою Т.Ю. в залі суду в м. Вінниця, дата складення повного тексту рішення 07.10.2024,

в цивільній справі № 128/1568/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного Товариства "Українська Залізниця" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого,

встановив:

Короткий зміст вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з вказаним позовом до АТ "Українська Залізниця" в якому просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 250 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_2 - 300 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 - 300 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та 42 700 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.02.2017 близько 21:08 год. на станції Кодима, у м. Кодима, Одеської області, потяг № 2952 на 1267 км. пікет № 3, під керуванням машиніста ОСОБА_4 , скоїв наїзд на ОСОБА_5 , 1979 р.н., який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 15 від 07.02.2017, безпосередньою причиною смерті є «пішохід травмований при зіткненні з залізничним транспортом». В ході досудового розслідування було проведено судово-медичну експертизу і згідно з висновком СМЕ № 8 від 24.02.2017 тілесні ушкодження ОСОБА_5 є характерними для залізничної травми. Вказані обставини доводяться постановою про закриття кримінального провадження від 16.08.2018, висновком СМЕ № 8 від 24.02.2017. Власником локомотива, що скоїв наїзд на ОСОБА_5 , є Акціонерне товариство «Українська Залізниця», що підтверджується листом від 27.08.2021 №ЦЦТЕХ018/261. Машиніст потяга ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом від 27.08.2021 №ЦЦТЕХ018/261.

ОСОБА_1 була дружиною загиблого, втратила чоловіка, людину, з яким проживала однією сім`єю та будувала майбутнє, до моменту загибелі чоловіка вони прожили разом 15 років. В шлюбі в них народилася дитина, яку вони спільно виховували. Смерть чоловіка стала різкою психотравматичною подією, яка викликала надзвичайний стрес. Виховання неповнолітньої доньки, оплата її навчання в майбутньому та всі домашні турботи тепер залежали лише від неї. Вказана подія повністю змінила її життя та забрала близьку людину.

ОСОБА_2 , дочка загиблого, якій на момент ДТП було 12 років. Внаслідок смерті батька вона позбавлена можливості отримувати допомогу та підтримку від батька, що відновлені у будь-який спосіб бути не можуть, вона була близькою зі своїм батьком, адже вони проживали разом, батько піклувався про неї, допомагав матеріально. Вона відчуває страждання та біль, які пов`язані із загибеллю ОСОБА_5 , неможливістю поспілкуватися з ним, отримати пораду.

ОСОБА_3 була матір`ю загиблого, втратила рідного сина, який був її підтримкою та допомогою. Позивач проживала по сусідству з загиблим, тому вони зберігали зв`язок навіть після того, як загиблий створив власну сім`ю. Смерть сина позбавила позивача підтримки та можливості отримувати підтримку та допомогу в майбутньому. Внаслідок смерті сина, позивача переслідує відчуття самотності, тривожності. Смерть рідного сина спричиняє біль та страждання, які ніколи не будуть припинені, враховуючи, що жодними зусиллями попередній стан не може бути відновлений. Додаткових страждань додає те, що внучка в ранньому віці залишилась без батька.

Позивачі вказують, що їх та загиблого об`єднували тісні стосунки, вони отримували підтримку і допомогу від загиблого, а також те, що смерть ОСОБА_5 повністю змінила життя позивачів у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 80 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 100 000, 00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 100 000, грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 42 700 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала, оскільки власником локомотиву є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», а машиніст вказаного локомотиву ОСОБА_4 на момент події 05.02.2017 працював в виробничому підрозділі «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи до уваги обставини смерті ОСОБА_5 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, допущення ним грубої необережності, що полягала в порушенні пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також перебування в стані алкогольного сп`яніння, водночас, позивачі втратили молоду близьку та рідну людину, що дійсно завдало їм моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, тому суд вважає розумним та обґрунтованим розміром моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача, визначити в розмірі 80 000 грн позивачці ОСОБА_1 , яка після втрати чоловіка змогла створити нову сім`ю та по 100 000 грн позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким інша людина не зможе замінити батька та сина.

Судом враховано, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого, який в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перебував на залізничній колії, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню, що за нормами частини другої статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду.

Водночас, місцевий суд стягнув витрати на спорудження надгробного пам`ятника, так як такі витрати доведені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У листопаді 2024 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 42 700 грн витрат на спорудження надгробного пам`ятника та в цій частині відмовити. Також, зменшити розмір стягнення на відшкодування шкоди заподіяною смертю потерпілого на користь позивачів до 30 000 грн кожному.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано з місцевого суду матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду на 17 грудня 2024 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2024 року за клопотанням представника відповідача розгляд цивільної справи призначено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В подальшому розгляд справи відкладено на 07 січня 2025 року о 11:40 год.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2024 року за клопотанням представника відповідача розгляд цивільної справи призначено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції частково задовольняючи позов не застосував до спірних правовідносин ч.2 ст. 1193 ЦК України, не врахував грубу необережність потерпілого, яка спричинила його загибель. Порушення правил поведінки на залізничному транспорті, а також знаходження у стані алкогольного сп`яніння потерпілого свідчить про усвідомлення ним своїх дій, спрямованих на невідворотність дії джерела підвищеної небезпеки. Потерпілий свідомо потрапив під колію, а отже він усвідомлював, що перебування на залізничній колії при наближенні поїзда матиме наслідок наїзду на нього. При визначенні розміру грошового відшкодування шкоди вина потерпілого безспірно підлягає урахуванню.

Вказує, що суд не взяв до уваги, що у випадку коли заподіювач відповідає тальки за шкоду, а вина потерпілого виражена у формі грубої необережності, то враховуючи ступінь вини кожної зі сторін можна говорити про зменшення розміру відповідальності заподіювача шкоди. Коли заподіювач відповідає незалежно від вини, та в разі наявності грубої необережності потерпілого розмір відшкодування повинен бути зменшений. В даному випадку вина машиніста поїзда в наїзді на потерпілого відсутня, постанова про закриття кримінального провадження є чинною, так як не була оскаржена.

В свою чергу, місцевим судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі враховано вину потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння та порушив елементарні правила поведінки на залізничному транспорті.

Водночас, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що строк позовної давності по вимозі про стягнення матеріальної шкоди позивачем не пропущено, оскільки дані вимоги не випливають із порушення особистих немайнових прав. Право на звернення до суду за фактом смерті ОСОБА_5 виникло у лютому 2017 році, тому строк позовної давності за вимогою про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат в розмірі 42 700 грн. на спорудження надгробного пам`ятника сплив, що є підставою для відмови в цій частині.

Також зазначає, що в зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, стягнення з відповідача значних сум загрожує стратегічно важливому товариству зривом відповідних перевезень військових вантажів та пасажирів, перевезенню гуманітарних вантажів для забезпечення медикаментами та продовольством цивільного населення в окремих регіонах України, ремонтів пошкоджених рухомого складу та інфраструктури, що у свою чергу в умовах воєнного стану може привести до масштабних та незворотних негативних наслідків для держави.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Позивачі не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник АТ "Українська Залізниця" підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08.02.2017, виданим виконавчим комітетом Медвеже-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 06 та копією лікарського свідоцтва про смерть № 15 від 07.02.2017 (а.с. 18).

Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть від 07.02.2017, причиною смерті ОСОБА_5 була політравма (а.с. 16 - 17).

Постановою слідчого від 16.08.2018 кримінальне провадження № 0000045, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.01.2018, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Було встановлено, що 05.02.2017 біля 21.08 год. потяг № 2952 на 1267 км. пікет № 3 здійснив екстрене гальмування з метою запобігання наїзду на людину. Перешкодити наїзду не вдалося, в результаті чого ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці. Смерть ОСОБА_5 стоїть в прямому причинному зв`язку з залізничною травмою. Під час дослідження трупа ОСОБА_5 виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 1, 86%, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння (а.с. 9 - 10).

Відповідно до копії висновку експерта № 8 від 24.02.2017, смерть ОСОБА_5 стоїть в прямому причинному зв`язку з залізничною травмою з наявними пошкодженнями і настала 05.02.2017 від комплексу ушкоджень у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, поєднаної з травмою органів грудної та черевної порожнини. Під час дослідження трупа ОСОБА_5 виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 1, 86 %, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння (а.с. 11 - 15).

Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 27.08.2021, локомотив 2 ЕЛ5 № 011 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_4 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Подільськ» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза з 30.10.2001 по теперішній час (а.с. 8).

Згідно копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 29.06.2002, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 29.06.2002 зареєстрували шлюб (а.с. 19).

04.10.2022 ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 » (а.с. 31).

Згідно копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 від 21.06.2005 та серії НОМЕР_5 від 14.06.1979, а також копії свідоцтва про укладення шлюбу від 25.10.1981, позивач ОСОБА_2 була донькою ОСОБА_5 , та позивач ОСОБА_3 була матір`ю ОСОБА_5 (а.с. 20, 21, 37).

Відповідно до копії товарного чеку від 23.03.2018, акта прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), фото-таблиці, ОСОБА_3 понесла витрати, пов`язані зі спорудженням надгробного пам`ятника ОСОБА_5 на суму 42 700 грн. (а.с. 22, 23)

Згідно копії Акта службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на Одеській залізниці Одеської дирекції залізничних перевезень від 13.02.2017 з додатками, нещасний випадок з ОСОБА_5 трапився внаслідок порушення ним вимог п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспортні України». Вини працівників залізничного транспорту не встановлено (а.с. 56 - 60).

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції відповідачем не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Між сторонами виник спір з приводу відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, яка настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана водієм, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Оскільки ОСОБА_5 загинув унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце на залізниці, тому АТ «Українська залізниця», з яким машиніст на момент наїзду на потерпілого перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала, а позивачі наділені правом вимагати відшкодування їм спричиненої моральної шкоди в результаті смерті ОСОБА_5 , яка настала внаслідок наїзду на нього потягу.

Суд першої інстанції, встановивши, що причиною смерті загибелі ОСОБА_5 стала травма тіла, отримана внаслідок зіткнення з залізничним транспортом, оскільки він переходив залізничні колії у стані алкогольного сп`яніння, при цьому порушивши пункти 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, обґрунтовано зробив висновок, що спричинення шкоди відбулося не з вини відповідача, а через необережність самого потерпілого, однак це не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Чого в даному випадку не було, а відповідачем не спростовано як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц міститься висновок про те, що «визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом обґрунтовано зазначено, що моральна шкода позивачам завдана смертю їх чоловіка, батька і сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів душевні страждання; відновити становище, яке існувало до смерті ОСОБА_5 у житті позивачів неможливо, тому існують правові підстави для відшкодування їм моральної шкоди, враховуючи при цьому наявний стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_5 в момент настання події, яка спричинила його смерть, нехтування ним правилам поведінки безпеки громадян на залізничному транспорті, що свідчить про грубу необережність потерпілого, що тягне за собою зменшення суми відшкодування.

Щодо клопотання представників позивача й відповідача про врахування судової практики у справах про стягнення моральної шкоди, судова колегія зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його збагачення.

У пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) зроблено висновок, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Врахувавши фактичні обставини справи, поведінку потерпілого, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

При цьому суд першої інстанції виходив з засад розумності, пропорційності та справедливості.

Відповідач не спростував мотиви, з яких місцевий суд виходив при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що смерть ОСОБА_5 відбулась унаслідок порушення ним елементарних правил поведінки на залізничному транспорті та перебування в стані алкогольного сп`яніння, тому наявні підстави для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, є безпідставним, оскільки вирішуючи спір судом враховано дані обставини та зменшено розмір моральної шкоди.

Апеляційний суд звертає увагу, що завдана позивачам смертю батька, чоловіка та сина моральна шкода спричинила та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до ОСОБА_5 , у житті позивачів неможливо. Смерть рідної людини є не відновлюваною втратою, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо.

Відтак, підстав для зменшення розміру моральної шкоди апеляційний суд не вбачає.

Щодо витрат на встановлення надгробного пам`ятника.

Статтею 1201 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 встановлено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу», суб`єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 зроблено висновок, що: «належними, допустимими, достовірними доказами на підтвердження підстав для відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника є чеки, накладні або квитанції, які засвідчують придбання такого пам`ятника та оплату послуг з його встановлення».

З наявного в матеріалах справи товарного чеку встановлено, що позивачем ОСОБА_3 були понесені витрати на спорудження надгробного пам`ятника у сумі 42 700 грн.

Факт понесення ОСОБА_3 указаних витрат відповідачем не спростовано та матеріали справи не містять доказів відшкодування відповідачем витрат на поховання загиблого.

Ураховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, як особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, повинна відшкодувати витрати на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 42 700 грн, є законним та обґрунтованим.

Водночас, місцевий суд правильно вказав, що зазначений спір стосується здійснення відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю особи, а тому з урахуванням пункту 3 частини першої статті 268 ЦК України на таку вимогу позовна давність не поширюється.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» і виснує, що до вимог про відшкодування матеріальної шкоди позовна давність поширюється.

Натомість 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України та пунктом 3 частини першої статті 268 ЦК України (на відміну від статті 83 ЦК УРСР, яка діяла на час прийняття Верховним Судом України постанови Пленуму № 4 від 31 березня 1995 року) встановлено, що на вимоги про відшкодування шкоди завданої смертю позовна давність не поширюється.

До подібного висновку прийшов суд в постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 219/5920/17 (провадження № 61-9св21), від 20 листопада 2019 року у справі № 513/1317/13 (провадження № 61-20581св18).

Відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що строк позовної давності по вимозі про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат в розмірі 42 700 грн. на спорудження надгробного пам`ятника позивачем пропущено, апеляційний суд не приймає до уваги.

Також не приймаються доводи скаржника на те, що в зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, стягнення з відповідача значних сум загрожує стратегічно важливому товариству зривом відповідних перевезень військових вантажів та пасажирів, перевезенню гуманітарних вантажів для забезпечення медикаментами та продовольством цивільного населення в окремих регіонах України, ремонтів пошкоджених рухомого складу та інфраструктури, що у свою чергу в умовах воєнного стану може привести до масштабних та незворотних негативних наслідків для держави.

Важке матеріальне становище відповідача не може ставитися у взаємозалежність із ситуацією, яка склалася зі смертю особи для її рідних та не може бути підставою для зменшення розміру моральної шкоди, спричинену позивачам.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства "Українська Залізниця", в інтересах якого діє адвокат Рахнянська Світлана Вікторівна залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 09 січня 2025 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун