Провадження №: 2-з/755/215/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" вересня 2025 р. місто Київ

суддя Дніпровського районного суду міста Києва Савлук Т.В., розглянувши заяву представника позивача - адвоката Мамницької Аліни Валеріївни про забезпечення позову, яка подана у межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

22 вересня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про направлення вищезазначеної справи за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва для подальшого розгляду.

Водночас разом з позовною заявою представник позивача - адвокат Мамницька Аліна Валеріївна подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб Toyota Land Cruiser Prado, 2007 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , який належить відповідачу ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із приписами частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову - спеціальні заходи, передбачені цивільно-процесуальним законодавством. За заявою осіб, які беруть участь у справі, суддя або суд можуть вжити заходів щодо забезпечення позову. Забезпечення позову допускається у будь-якій стадії розвитку судочинства по справі, якщо невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до статті 149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захист порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересі, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів тощо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26-30 Цивільного процесуального кодексу України)

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Питання про підсудність справ визначається Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Звертаючись до суду, представник позивача зазначила місце реєстрації проживання відповідача - ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Наведене визначення є місцем проживання в приватноправовому розумінні.

Натомість відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV (надалі - Закон № 1382-ІV).

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» надано визначення, зокрема, таких термінів:

місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;

місце проживання - це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

У відповідності до статті 15 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» особи, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть відповідальність згідно із законом.

Отже, чинним законодавством передбачено чіткі вимоги до реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та передбачено документи, які підтверджують таку реєстрацію.

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України суддею в порядку досудової підготовки справи здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до наданої відповіді № 1790300 від 18 вересня 2025 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Дарницького районного суду міста Києва.

Пунктом 1 частиною 1 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що заява представника позивача - адвоката Мамницької Аліни Валеріївни про забезпечення позову, яка подана у межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, оскільки відповідач не проживає та не зареєстрована у межах Дніпровського району міста Києва, у той же час, з урахуванням положень ч. 1 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України наявні підстави передати справу для подальшого розгляду до Дарницького районного суду міста Києва за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Керуючись статтями 2, 4, 31, 15, 152, 260, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

п о с т а н о в и в:

Заяву № 755/17987/25 (провадження № 2-з/755/215/25 представника позивача - адвоката Мамницької Аліни Валеріївни про забезпечення позову, яка подана у межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, передати за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва, для подальшого розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Інформацію по справі можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернетhttp://dn.ki.court.gov.ua.

Суддя: