Дата документу 14.01.2025 Справа № 337/4389/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/4389/24 Головуючий у 1-й інстанції: Котляр А.М.
Провадження №22-ц/807/327/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Онищенка Е.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Клєц Тетяни Сергіївни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Комунальне підприємство «Водоканал» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та користуються послугами Комунального підприємства «Водоканал» (далі по тексту КП «Водоканал»). 01 квітня 2022 року між сторонами укладений публічний договір. Оплату за надані послуги відповідачі в повному обсязі не здійснювали, у зв`язку з чим за період з 01 червня 2007 року по 31 жовтня 2009 року та з 01 грудня 2013 року по 31 березня 2024 року утворилась заборгованість в сумі 57 353,31 грн, яку позивач просить солідарно стягнути з відповідачів, а також судові витрати віднести на відповідачів на загальну суму 3028 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість за спожиту воду і послуги водовідведення у розмірі 42 785,92 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 258,89 грн по 1 129,44 грн з кожного відповідача.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Клєц Тетяни Сергіївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованості за послуги з централізованого водопостачання і водовідведення за період з 01 червня 2021 року по 31 березня 2024 року, судового збору в розмірі 1 129,44 грн, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви в цій частині відмовити. Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість за послуги з централізованого водопостачання і водовідведення в розмірі 30 059,98 грн. Стягнути о ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Водоканал» витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 129,44 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 , з 27 травня 2021 року по теперішній час перебуває на військові службі у Військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою командира ВЧ НОМЕР_2 від 31 жовтня 2024 року за №8305, також є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , що видане 03 вересня 2024 року, а отже не проживав у квартирі АДРЕСА_3 , що виключає покладення на нього обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги, якими він фактично не користувався, а тому борг з 01 червня 2021 року по 31 березня 2024 року за централізоване водопостачання і водовідведення підлягає списанню за 1 непроживаючу особу. Також, на думку заявника апеляційної скарги, ОСОБА_1 відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI звільнений від сплати судового збору, а тому безпідставними є також стягнення з нього на користь позивача сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 129,44 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд зауважує, що апеляційну скаргу КП «Водоканал» отримало 12 грудня 2024 року в електронному кабінеті зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с. 81).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 57 353,31 грн, оскаржується в частині 42 785,92 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , які надає позивач, у зв`язку з неналежним виконанням обов`язку щодо оплати комунальних послуг утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. Разом із тим, враховуючи те, що відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції зроблено заяву про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції частково задовольнив позов та стягнув утворену заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у межах строку позовної давності застосовуючи спеціальний Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, стягненню з відповідачів в солідарному порядку підлягає заборгованість за спожиту воду і послуги водовідведення за період з квітня 2017 року по 31 березня 2024 року у розмірі 42 785,92 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є побутовими споживачами послуг, які надає Комунальне підприємство «Водоканал», що підтверджується відповідями з Департаменту адміністративних послуг від 09 серпня 2024 року за вих. №06.4-06/02/8539, №06.4-06/02/8540 (а.с.14,15).

На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 , квартиронаймач ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.2,5).

З детального розрахунку заборгованості за період з червня 2000 року по жовтень 2009 року вбачається, що за вказаний період заборгованість склала 3 594,96 грн, з грудня 2013 року по березень 2024 року склала 53 758,35 грн, а всього 57 353,31 грн (а.с. 2-4), про що зазначено також в довідці щодо заборгованості за надані послуги (а.с.5).

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 10 грудня 2017 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-V111 - комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-1V від 24 червня 2004 року плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-1V передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-V111 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2189-V111, виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Відповідно до ст. 23, 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2189-V111, послуга з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 751/3840/15-ц (провадження N 14-280цс18).

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"2189-V111, якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тобто, споживач послуги має право встановити індивідуальний засіб обліку.

У відповідності до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України N 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно з ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами та вноситься у встановлені строки.

За рішенням Запорізької міської ради N 546 від 28 жовтня 99 року збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП "Водоканал".

Відповідно до вимог ст. ст. 66-68 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити оплату за надані йому комунальні послуги, до числа яких входять послуги з водопостачання і водовідведення.

Згідно з п. 2.2 нової редакції статуту комунального підприємства "Водоканал", затвердженого 26 вересня 2019 року розпорядженням Запорізького міського голови, предметом діяльності підприємства є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям міста й області питної води відповідно до існуючого Державного стандарту та з переданими на експлуатацію Підприємству параметрами мереж і споруджень (а.с.8).

Договір між сторонами про надання послуг не укладався, КП "Водоканал" надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялися.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року №85 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. №690», затверджені типові форми договорів, у тому числі форма типового публічного договору приєднання з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

На виконання вищезазначених вимог закону, 01.03.2022 на офіційному веб-сайті органу місцевої самоврядування https://zp.gov.ua та на офіційному веб-сайті КН «Водоканал» http://www.vodokanal.zp.ua буя. розміщено текст публічного договору приєднання.

Таким чином з 01 квітня 2022 року за зазначеною адресою укладено публічний договір.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами фактично склалися правовідносини з надання послуг з водопостачання та водовідведення, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні такі послуги, а друга - зобов`язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами.

У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , що підтверджується наданою інформацією Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 09 серпня 2024 року за вих. №06.4-06/02/8539, №06.4-06/02/8540 (а.с.12-15).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Вимогами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ст. 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інше) за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житла. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними з найманням житла.

Таким чином відповідачі є солідарними боржниками у дані справі. Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.

Як вбачається з матеріалів справи, особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за № відкритий на ОСОБА_2 (а.с.2,5).

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

За змістом Закону України "Про житлово-комунальні послуги", зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

З огляду на викладене, нести витрати з оплати наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи, місце проживання яких у цій квартирі зареєстровано у встановленому порядку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано застосував положення підпункту 7 пункту 45 постанови Кабінету Міністрів України N 690 від 05 липня 2019 року "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення" відповідно до якого споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови надання виконавцю заяви та документального підтвердження (зокрема, довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, іншого документа, що підтверджує право на виїзд з України чи в`їзд в Україну у відповідний період часу) в електронній або паперовій формі відповідно до умов договору.

Окрім того підпунктом 11-1 пункту 47 вищезгаданої постанови передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати виконавця про тимчасову відсутність в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів (за відсутності приладів обліку); якщо період відсутності споживача та інших осіб перевищує шість місяців, споживач для реалізації права на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) у місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду зобов`язаний надавати виконавцю оновлену заяву з відповідними підтвердними документами в електронній або паперовій формі.

Таким чином, якщо особа була відсутня за місцем проживання і надала відповідні документи, вона має право на перерахунок розміру наданих послуг та їх оплати.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", підпункту 7) п. 45 «Правил надання послуг з централізованого водопостачання та цетралізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Аналогічні висновки викладені в п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення постачання холодної та гарячої води і водовідведення, що затвердженні Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Згідно з п. 11 частини 2 статті 7 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Відповідно до п. 29 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" споживач має право на: 1) зменшення розміру плати у разі: надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). 2) усунення виконавцем виявлених недоліків у наданні послуг; 3) несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою; 4) перевірку кількісних і якісних показників надання послуг (якість і тиск води, температура гарячої води, температура повітря у приміщеннях тощо) у порядку, встановленому цими Правилами; 5) установлення квартирних засобів обліку та взяття їх на абонентський облік; 6) періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку; 7) ознайомлення з нормативно-правовими актами у сфері житлово-комунальних послуг; 8) внесення за погодженням з виконавцем у договір змін, що впливають на розмір плати за послуги; 9) звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання та отримання компенсації за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт; 10) відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров`ю внаслідок неналежного надання або ненадання послуг.

Таким чином, обов`язок щодо своєчасного інформування комунальні служби про зміни споживачів комунальних послуг покладається на самих споживачів таких послуг.

Колегія суддів звертає увагу, що обов`язковою умовою для застосування наведеного положення законодавства, яка дає право споживачу право на зменшення оплати комунальних послуг, є подача письмової заяви постачальнику таких послуг із відповідними доказами тимчасової відсутності споживача за місцем постачання послуг.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 27 травня 2021 року по теперішній час є солдат та перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою командира ВЧ НОМЕР_2 від 31 жовтня 2024 року за вих. №8305 (а.с.29).

Нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані особи місце проживання яких, у цій квартирі зареєстровано у встановленому порядку, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 02 вересня 2019 року у справі N 335/479/17, на яку обгрунтовано послався суд першої інстанції, "проживання в іншому місці не звільняє відповідачів від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено їх реєстрацію у квартирі, що свідчить про те, що вони є користувачами наданих послуг".

Підтверджень звернення відповідачів до КП «Водоканал» з відповідними заявами про тимчасове припинення нарахування плати за надання послуг з централізованого водопостачання на період тимчасової відсутності споживачів у спірний період до звернення позивача до суду з вказаним позовом, матеріали справи не містять.

Отже, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що як відповідач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 не зверталися до позивача із письмовими заявами про фактичне непроживання зареєстрованого особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у спірний період.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що відповідачі зверталися із заявою про проведення перерахунку комунальних послуг за фактичною кількістю проживаючих осіб та непроживанння ОСОБА_1 з 27 травня 2021 року у спірній квартирі з вищезазначеною довідкою Військової частини не заслуговують на увагу, оскільки доказів звернення відповідачів із відповідними заявами саме до КП «Водоканал» до подачі позову до суду, останніми суду не надано.

Окрім того, подання такої заяви відповідачів саме до суду першої інстанції та після подання позовної заяви КП «Водоканал» про стягнення з них заборгованості за надані житлово-комунальні послуги не узгоджується із наведеною вище процедурою інформування споживача про тимчасову відсутність у житловому приміщенні.

У зв`язку із порушенням споживачем вимог нормативно-правових актів в частині зобов`язань споживача інформувати виконавця в місячний термін про зміну фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача та користуються послугою, у виконавця відсутні правові підстави для проведення перерахунку обсягу наданих послуг та розміру плати за надані послуги споживачу в попередніх періодах.

Також відповідачем не було надано належних доказів на спростовування факту надання послуг іншою особою, окрім позивача, доказів на спростування наявної заборгованості по сплаті комунальних послуг, а також розрахунку наявної заборгованості, або ж доказів на погашення заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань з оплати наданих житлово-комунальних послуг.

Відповідачем також не спростовано правильність проведених КП "Водоканал" нарахувань плати за користування послугами з централізованого водопостачання та водовідведення за спірний період, що визначався позивачем за нормами споживання відповідно до кількості осіб зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідні часові проміжки.

З довідок Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 09 серпня 2024 року за вих. №06.4-06/02/8539, №06.4-06/02/8540, про зареєстрованих у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані в помешканні: ОСОБА_2 з 29 травня 1989 року по теперішній час, ОСОБА_1 з 22 квітня 2003 року по теперішній час (а.с.14-15), отже вони є споживачами житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Враховуючи, що за період з червня 2007 року по жовтень 2009 року, з грудня 2013 року по березень 2024 року позивач надав послуги з водопостачання води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялися, з яких не оплаченими залишились послуги на суму 57 353,31 грн, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с.2-4,5), який зокрема ОСОБА_1 не спростований, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Отже, судом першої інстанції в цій частині правильно встановлено фактичні обставини цієї справи та суд дійшов правильних висновків у цій частині.

Посилання скаржника на те, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не досліджував порядок та правомірність такого нарахування заборгованості, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Будь-яких доказів ненадання (неналежного) надання КП «Водоканал» послуг з водопостачання і водовідведення скаржник не надав.

При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі Закон № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

З початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 законодавець вніс до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України п. 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Тобто було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин.

Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21).

Позивач звернувся з позовом до суду лише 30 липня 2024 року направивши позов поштою до суду, який надійшов до суду 06 серпня 2024 року з вимогою про стягнення заборгованості за період з за період з 01 червня 2007 року по 31 жовтня 2009 року та з 01грудня 2013 року по 31 березня 2024 року (а.с.1).

Позовна давність по заборгованості за період з 01 червня 2007 року по березень 2017 спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. А тому стягненню не підлягає заборгованості, яка виникла з 01 червня 2007 року до 01 квітня 2017 року.

Як зазначено позивачем у позові, і що не спростовано відповідачами, у період з 01 червня 2007 року по 31 жовтня 2009 року та з 01 грудня 2013 року по 31 березня 2024 року за вказаною адресою КП «Водоканал» були надані, а відповідачами по справі спожиті послуги з централізованого водопостачання і водовідведення. Однак, зобов`язання зі сплати спожитих послуг відповідачі належним чином не здійснювали, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 57353,31 грн, що підтверджується відповідним розрахунком.

Відповідач ОСОБА_2 заявила про застосування позовної давності до вимог позивача.

Розглядаючи заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції враховуючи спеціальне законодавство яким продовжуються на строк дії карантину, дійшов вірного висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості до березня 2017 року в сумі 14 567,39 грн виходять за межі трирічного строку позовної давності, а тому в цій частині підлягають залишенню без задоволення, визначивши при цьому суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів з квітня 2017 року по 31 березня 2024 року складає 42 785,92 грн (57353,31 - 14 567,39 = 42 785,92).

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки він має статус учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_5 від 03 вересня 2024 року), є військовослужбовцем (військовий квиток серії НОМЕР_6 ), з 27 травня 2021 року по теперішній час є солдатом, який перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 (довідка командира ВЧ НОМЕР_2 від 31 жовтня 2024 року за №8305), не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Так, згідно пункту 13 частини 1статті 5 Закону України N 3674-VI "Про судовий збір" учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини 1статті 5 Закону N 3674-VІ слід враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12,22 Закону N 3551-XII.

Оскільки справа про стягнення КП «Водоканал» заборгованості за житлово-комунальні послуги не стосується захисту прав ОСОБА_1 з урахуванням положень статей 12,22 Закону України N 3551-XII, судовий збір підлягає стягненню (сплаті) в загальному порядку.

Подібна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі N 545/1149/17 (провадження N 14-730цс19).

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, вірно стягнув судовий збір з кожного відповідача, в тому числі і ОСОБА_1 по 1 129,44 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про помилковість вказаних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню .

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, що згідно правил ЦПК України не є підставою для скасування правильного і законного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Клєц Тетяни Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 14 січня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Онищенко Е.А.