ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/219/24Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/817/50/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря Дідух М.В.,

представника позивача Калачика В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №602/219/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Радосюком А.В., дата складення повного тексту не зазначена, в цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «УМ Факторинг» звернулось в суд із позовною заявою ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 18.04.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_2 в електронній формі було укладено договір №3611808 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. За вказаним договором відповідач отримав позику у розмірі 14000.00 грн строком на 360 днів. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01.12.2023 мав прострочення за вказаним договором. В подальшому 10.11.2023 ТОВ «Лінеура Україна» передало право вимоги за кредитним договором № 3611808 від 18.04.2023 ТОВ «УМ Факторинг».

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 114800.00 грн, а також судові витрати, понесені ним, які складаються з судового збору у розмірі 3028.00 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 6000.00 грн.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 04.10.2024 позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість за кредитним договором №3611808 від 18.04.2023 у розмірі 114800 грн, 3028 грн сплаченого судового збору та 6000 грн понесених витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зокрема зазначає, що у матеріалах справи відсутні оферта та акцепт оферти на укладення кредитного договору, інформація щодо проходження особою, яка нібито укладала кредитний договір, ідентифікації, докази проведення такої ідентифікації, підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник при укладанні договору.

Вважає, що матеріали справи взагалі не містять жодного доказу, що укладення договору від 18.04.2023 №3611808 відбувалось в порядку, визначеному чинним законодавством, при тому, що у ньому визначаються фактично декілька строків, в межах яких здійснюється повернення отриманих позичальником грошових коштів.

Звертає увагу також на те, що у виписці по рахунку, на яку посилається позивач, відсутнє призначення платежу «перерахунок кредитних коштів за договором від 25.04.2023 року № 3629155», як і відсутнє зазначення відправника коштів ТОВ «Лінеура Україна», а тому неможливо достовірно встановити підстави зарахування коштів.

Також вважає, що місцевий суд умисно позбавив Відповідача можливості надати свої заперечення щодо наданої Банком інформації на виконання ухвали суду про витребування доказів, що безпосередньо вплинуло на розгляд судової справи, оскільки суд не завантажив відповідь ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 16.07.2024 в систему ЄСІТС в порушення процесуальних вимог ст.14 ЦПК України.

Крім того, вказує, що у договорі факторингу від 10.11.2023 №10112023 жодним чином не зазначається про відступлення права вимоги за договором від 18.04.2023 № 3611808, як і не згадуються ПІБ особи Відповідача, а наданий витяг із реєстру боржників до договору факторингу створено Позивачем самостійно, як зацікавленою особою, та не містить підписів сторін, що укладали договір факторингу від 10.11.2023 та підписували відповідний реєстр боржників. Крім того, позивачем не надано доказів здійснення фактором оплати за відступлені права вимоги. Таким чином вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази переходу права вимоги до ТОВ «УМ Факторинг».

Враховуючи викладене, відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Доводи щодо оскарження рішення суду в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в апеляційній скарзі не наведені.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «УМ Факторинг» просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 04.10.2024 без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи та надав вірну оцінку доказам, правильно застосувавши при цьому норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором.

Вказує, що зазначена а пункті 2.1 кредитного договору банківська картка належить саме Відповідачу. Даний факт підтверджено доказами, одержаними судом першої інстанції від АТ «ПУМБ», а саме листом №КНО-07.8.6/1847БТ від 15.03.2024, який містить виписку з банківського рахунку Відповідача за період з 18.04.2023 по 21.04.2023 включно, відповідно до якої на банківську картку Відповідача 18.04.2023 о 00:19:05 дійсно зарахована сума 14000.00 грн.

Також доказом отримання Відповідачем кредитних коштів є лист від ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №618 від 16.07.2024, в якому зазначено, що успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта у розмірі 14000.00 гривень та вказано повний номер картки Відповідача № НОМЕР_1 , який повністю збігається з номером банківської картки, вказаної у виписці АТ «ПУМБ», що підтверджує приналежність картки, на яку здійснювалося зарахування кредиту Відповідачу, а дана транзакція здійснювалася без платіжної інструкції.

Вказує, що виписка з банківського рахунку є належним доказом при вирішенні питання надання кредиту, що також підтверджується п.п.14 ч.3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, тобто є первинним документом.

В судовому засіданні представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Апелянт, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи чи її слухання у його відсутності до суду апеляційної інстанції не надходили.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника

Заслухавши доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до умов Договору, копії паспорту споживчого кредиту, 18.04.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір №3611808 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронному форматі. За вказаним договором відповідач отримав позику у розмірі 14000.00 грн строком на 360 днів, шляхом переказу на його банківську карту № НОМЕР_2 з призначенням платежу поповнення карти, та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.9% від суми кредиту за кожен день користування - знижена процентна ставка, та 2% від суми кредиту за кожен день стандартна процентна ставка. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору за стандартною ставкою складає 114800.00 грн (а.с.13-24).

Згідно інформації ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №3688 від 30.11.2023, №239 від 20.03.2024, між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Лінеура Україна» укладено договір на переказ коштів №ФК-19/03-21 від 12.03.2029. Наступна операція з перерахування коштів на банківську карту є успішною та кошти по ній відправлено за відповідним призначенням: ID операції 224809255; дата операції 2023-04-18, 00:19:05; сума операції 14000.00; банківська карта НОМЕР_2 (а.с.25, 60).

Факт перерахування кредитних коштів на банківську карту НОМЕР_2 підтверджується також інформацією АТ «ПУМБ» № КНО-07.8.6/1847БТ від 15.03.2024, аналізом операцій по карті № НОМЕР_1 за період з 18.04.2023 по 21.04.2023, випискою по рахунку № НОМЕР_3 у гривні за період з 18.04.2023 по 21.04.2023 року, звітом по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку № НОМЕР_3 в валюті UAH за період з 18.04.2023 по 21.04.2023 (а.с.55-58).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, викладеного позивачем у позовній заяві, розрахунок заборгованості обчислювався наступним чином:

- сума кредиту = 14000 грн.;

- 360 днів = 2% в день;

- 14000 грн* 2%* 360 днів = 100800 грн заборгованість за відсотками.

Відповідно до копії договору факторингу № 10112023 від 10.11.2023, копії Витягу із реєстру прав вимог №1 від 10.11.2023, ТОВ «Лінеура Україна» передало право вимоги за кредитним договором №3611808 від 18.04.2023 ТОВ «УМ Факторинг». (а.с.7-11)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

З таким висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У справі встановлено, що 18.04.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 укладено договір № 3611808 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Пунктом 1.2 спірного кредитного договору визначено, що на умовах, встановлених Договором, Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тип кредиту кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає 14000.00 грн.

Вказаний кредитний договір підписано відповідачем електронним підписом «С910» 18.04.2023.

До кредитного договору складено паспорт споживчого кредиту, який містить положення аналогічні тим, що викладені у кредитному договорі, який підписано відповідачем електронним підписом «С910» 18.04.2023.

ТОВ «Лінеура Україна» виконало взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Договору.

Так, факт отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 14000 грн шляхом перерахування грошових коштів на вказану суму на належний йому картковий рахунок у АТ «ПУМБ» НОМЕР_1 , що підтверджується листом № КНО-07.8.6/1847БТ від 15.03.2024, аналізом операцій по карті № НОМЕР_1 за період з 18.04.2023 по 21.04.2023, випискою по рахунку № НОМЕР_3 у гривні за період з 18.04.2023 по 21.04.2023, звітом по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку № НОМЕР_3 в валюті UAH за період з 18.04.2023 по 21.04.2023 (а.с.55-58), а тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема, первинних документів (касово-бухгалтерських документів) на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів за кредитним договором, є безпідставними.

Разом з тим, ОСОБА_2 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 114800 грн, з яких: 14000 грн заборгованість по тілу кредиту, 100800 грн заборгованість по відсотках.

10.11.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу №10112023, згідно з яким право грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №3611808 від 18.04.2023 перейшло до позивача, що також стверджується витягом з реєстру прав вимог №1 до договору факторингу.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір та встановлюючи обставини у справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75 виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта.

При цьому, згідно пункту 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц.

Таким чином, системний аналіз матеріалів справи, зокрема, виписка по вказаному рахунку в сукупності з іншими доказами, дають підстави для висновку, що позивач правомірно звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач по справі у повному обсязі здійснив погашення заборгованості за наданим кредитом.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено належними доказами набуття права вимоги за кредитним договором до відповідача в зв`язку з тим, що витяг з реєстру боржників підписаний лише однією стороною, є необґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу №10112023, згідно з яким право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №3611808 від 18.04.2023 перейшло до позивача, що підтверджується витягом з реєстру прав вимог № 1 до договору факторингу.

Як вбачається з витягу від 08.12.2023 із реєстру прав вимог № 1 від 10.11.2023 (Додаток №1 до договору факторингу №10112023 від 10.11.2023), витяг зроблено відповідно до п.12 глави 11 розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах і організаціях» від 18.06.2015 №1000/5 та завірений директором ТОВ «УМ Факторинг».

Також, позивачем в якості доказу надано копію платіжної інструкції (безготівковий переказ в національній валюті) від 13.11.2023 на суму 206140.44 грн, платник ТОВ «УМ Факторинг», отримувач ТОВ «Лінеура Україна», призначення платежу: згідно договору факторингу №10112023 від 10.11.2023 та реєстру прав вимоги №1.

Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі №905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

При цьому, ч.2 ст.517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23.09.2015, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, наведеною у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі за №361/2105/16-ц та від 06.02.2018 у справі за №278/1679/13-ц, від 06.02.2019 у справі за № 667/11010/14-ц.

Таким чином, за встановлених обставин, позивачем доведено набуття ним права грошової вимоги до відповідача за договором №3611808 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 18.04.2023, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що у договорі про надання коштів визначаються декілька строків, в межах яких здійснюється повернення отриманих позичальником грошових коштів є безпідставними, надуманими та неаргументованими, оскільки у вказаному договорі мітяться умови лише щодо строку кредиту у термін 360 днів, а апелянтом в свою чергу не конкретизовано, яким саме пунктом договору чи його умовами передбачено різні терміни кредитування.

Це ж стосується і доводів апеляційної скарги щодо відсутності доказів оплати фактором за відступлені права вимоги, оскільки таким доказом є платіжна інструкція від 13.11.2023 №487 і вона міститься в матеріалах справи (а.с.12).

Що стосується посилання апелянта на те, що місцевий суд позбавив Відповідача можливості надати свої заперечення щодо інформації наданої Банком на виконання ухвали суду про витребування доказів, що безпосередньо вплинуло на розгляд судової справи, оскільки суд в порушення процесуальних вимог ст.14 ЦПК України не завантажив відповідь ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 16.07.2024 в систему ЄСІТС, то колегія суддів вважає, що вказана обставина не свідчить про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також не вплинула на результат розгляду справи, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли між сторонами та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по даній справі покласти на сторони, в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 січня 2025 року.

Головуючий

Судді