Справа № 503/2006/24
Провадження № 2/503/205/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюка Б.С.,

за участю секретаря судового засідання Клемпуш Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право власності на земельні ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.05.2024 року позивач придбав у відповідачки житловий будинок АДРЕСА_1 . В даний час позивач є власником зазначеного житлового будинку та користується земельними ділянками, на яких він розташований. Однак, позивач не може належним чином зареєструвати право власності на зазначені земельні ділянки в зв`язку з тим, що в правовстановлюючих документах не зазначено вулицю, на якій вони розташовані. В зв`язку з цим позивач позбавлений можливості захистити своє порушене право в позасудовому порядку та просить визнати за ним право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських споруд з кадастровим номером :03:001:0013 та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :03:001:0014.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини.

Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З матеріалів справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу серії НТЕ №776655, посвідченого 24.05.2024 року державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Подільського району Одеської області позивач ОСОБА_1 придбав у відповідачки ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею - 36,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою знаходиться земельна ділянка розміром 0,2500 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, право власності на яку посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №313383 та земельна ділянка розміром 0,0875 га для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №313384.

Позивач, як власник будинку, користується зазначеними земельними ділянками.

Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.04.2019 року у справі №607/16852/15-ц вказав, що позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом при вирішенні спору враховується, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №313383 та відповіді Кодимської міської ради №03-17/53 від 03.01.2025 року, розташований на земельній ділянці розміром 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0013, цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Отже, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки та положень ст. 120 ЗК України, суд приходить до переконання, що правовий режим цієї земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будинок.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0013 задовольнити та визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку, як за власником житлового будинку, розташованого на зазначеній земельній ділянці.

Щодо визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0014 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, суд приходить до висновку про відмову в позові в цій частині, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували закріплення зазначеної земельної ділянки за належним йому житловим будинком.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0013, розташовану в с. Олександрівка Кодимської ТГ Подільського (раніше Кодимського) району Одеської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя Б.С. Сердюк