Справа № 214/69/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Пугача Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Грицик Лілії Олександрівни про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Грицик Л.О. звернулася до суду з поданням, в якому просить суд тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №210/863/23, виданим 08.08.2023 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Вимоги подання мотивовано тим, що з 21.08.2023 у провадженні державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Грицик Л.О. перебуває виконавче провадження ВП №72570895 з примусового виконання виконавчого листа 210/863/23, виданого 08.08.2023 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 15 000 грн. 00 коп. Боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інн НОМЕР_1 , громадянство Україна. 21.08.2023 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження. Наразі, судове рішення боржником добровільно не виконане, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, боржник не здійснює. На виклики до державного виконавця Власов В.В. не з`являється, про поважність причин неявки не повідомив. Ураховуючи, що судове рішення до теперішнього часу не виконане, боржник умисно ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання судового наказу за рахунок належного майна і доходів, державний виконавець просить тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього за вищевказаним виконавчим листом.

За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу матеріали подання передано у провадження судді ОСОБА_3 06.01.2025 (отримано 07.01.2025).

Відповідно до ч.4 ст.441 ЦПК України, суд невідкладно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб. Державний виконавець Грицик Л.О. про свою участь в судовому засіданні не заявила, будучи освідомленою про імперативний припис ст.441 ЦПК України щодо обов`язковості її участі при розгляді даного подання судом.

Підсудність подання визначено за Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі ч.4 ст.441 ЦПК України за місцем виконання судового рішення, яким є місце проживання боржника.

Суд, дослідивши зміст подання, письмові матеріали справи, доходить висновку про необхідність залишення його без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст.441 ЦПК України, яка міститься у розділі VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)». За змістом цієї статті тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Судом встановлено, що 03.07.2023 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалене рішення у справі №210/863/23 (2/210/631/23) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Зазначеним рішенням присуджено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 15 000 грн.

Рішення набрало законної сили 03.08.2023, на його виконання 08.08.2023 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчий лист. Стягувачем визначено ОСОБА_2 , боржником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інн НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шепель Л.О. відкрито виконавче провадження ВП №72570895 з примусового виконання виконавчого листа №210/863/23, виданого 08.08.2023 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 15 000 грн. 00 коп.

Звертаючись до суду з поданням в порядку ст.441 ЦПК України, державний виконавець посилалась на те, що будь-яких дій, спрямованих на виконання судового рішення, боржник не здійснює, за місцем мешкання відсутній, на виклики не з`являється, а відтак, на її переконання, встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника є необхіднім та доцільним. Надаючи оцінку доводам державного виконавця та представленим нею доказам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме, до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою, остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria») від 26.11.200 Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто, бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994.

Положеннями п.5 ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов`язань.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), означає з об`єктивної сторони будь-які свідомі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від боржника об`єктивні обставини, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У розумінні положень ст.12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання». Відтак, обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із поданням та ініціює встановлення тимчасового обмеження боржника у виїзді за межі України. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, адже подання розглядається без виклику сторін виконавчого провадження.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд може встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження».

Чинне законодавство України не містить визначення поняття "ухилення", практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня. У сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Відтак, сама по собі наявність особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Так, надані державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа, проте, із долучених до подання матеріалів не можливо встановити, чи отримував боржник ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки повідомлення про вручення йому копії постанови, викликів до державного виконавця відсутні, як і докази повернення поштових відправлень у зв`язку з неврученням боржникові, що унеможливлює встановлення обставин обізнаності боржника з наявністю виконавчого провадження загалом.

Крім того, державний виконавець не надала доказів того, що боржник має паспорт громадянина України для виїзду за кордон і відповідно має реальну можливість виїхати за межі України та намір. При цьому, саме по собі невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків щодо відшкодування збитків на користь стягувача ОСОБА_2 .

Надані державним виконавцем в якості доказів акти від 31.08.2023, 15.12.2023, 17.05.2024 у розумінні ст.ст.78, 79 ЦПК України суд вважає недостовірними, оскільки вони не доводять обставин, на які виконавець посилається в поданні, а у зв`язку з невідповідністю їх складання процесуальному порядку, передбаченому вимогами п.8 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень суд визнає недопустимими доказами, так як в констатуючій частині актів не зазначено належним чином суть проведених виконавчих дій, спрямованих на встановлення місцезнаходження боржника, не встановлені факти, які б могли свідчити про місце його перебування, не відібрано пояснення у свідків, які начебто стверджували не проживання його за адресою реєстрації. До того ж за своєю хронологічністю акти не містять достовірних та актуальних відомостей.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, однак, за обсягом наданих державним виконавцем доказів, суд вважає, що державним виконавцем це не доведене. Указуючи на ухилення боржника від виконання рішення суду, державний виконавець не надав необхідних і достатніх доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 мав можливість виконати своє зобов`язання, при цьому ухилявся від його виконання, а обмеження у праві виїзду за кордон надасть можливість стягнути суму боргових зобов`язань, що в даному випадку не дає суду достатніх підстав для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

З огляду на викладене та неповноту вчинення виконавчих дій, суд не вбачає підстав для застосування такого заходу як обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України та вважає, що такий захід може бути застосований як виключний спосіб з метою виконання зобов`язань.

Керуючись ст.ст.3, 19, 247 ч.2, 255, 260, 261, 354-355, 441, 446 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Грицик Лілії Олександрівни про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду складена та підписана без проголошення 07.01.2025.

Суддя Євтушенко О.І.