Ухвала

07 січня 2025 року

м. Київ

справа № 522/20606/23

провадження № 61-12ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області про визнання права власності на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУ ПФУ в Одеській області) про визнання права власності на спадщину за законом у розмірі 834 462,95 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є матір`ю позивача. 11 січня 2023 року позивач звернувся до Державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Свицької О. Ю. з заявою про вступ до спадщини. 11 січня 2023 року державним нотаріусом зроблений запит до відповідача відносно належних ОСОБА_2 коштів. 30 січня 2023 року відповідач надав довідку у відповідності до якої недоотримана пенсія з 28 січня 2020 року по 31 липня 2022 року складає 432 225, 80 гривень. 19 червня 2023 року відповідач направив лист, в якому повідомив позивача, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в ПФУ та виплата пенсії припинена з 01 березня 2016 року. При цьому наданий розрахунок суми недоотриманої пенсії за період з 01 березня 2016 року склав 834 462,95 грн. 05 вересня 2023 року державний нотаріус повідомив позивача про відсутність документів, що підтверджують право позивача на отримання недоотриманої пенсії ОСОБА_2 в розмірі 834 462,95 грн. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд визнати за ним право власності на спадщину за законом у розмірі 834 462,95 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на недоотримані у зв`язку зі смертю пенсійні виплати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 834 462,95 грн. Стягнуто з ГУ ПФУ в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 834 462,95 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що:

згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень статті 1227 ЦК України позивач має право на отримання спірних сум у порядку спадкування за законом з одночасним визнанням за позивачем права власності на ці суми, як спадщину за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_2 ;

суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Сума недоотриманої пенсії змінила свій правовий режим і є вже не пенсією, недоотриманою пенсіонером, а коштами, які увійшли до складу спадщини і подальше правове регулювання переходу права на ці кошти іншим особам регулюються нормами ЦК України про спадкові відносини;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

26 грудня 2024 року ГУ ПФУ в Одеській області засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення.

У касаційній скарзі ГУ ПФУ в Одеській областіпосилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не викладено та необґрунтовано.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ГУ ПФУ в Одеській області не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ГУ ПФУ в Одеській області не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат