Провадження № 2/127/4665/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Іщук Т. П.,

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д. І.,

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача - Мельника С. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до ордеру №904 від 30 вересня 1965 року, який видано ОСОБА_2 (бабуся позивача), остання разом із членами своєї сім`ї у складі двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , мала право на вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з штемпелем відділу внутрішніх справ Ленінського району ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13 січня 1971 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є батьком позивача, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження.

21 січня 1990 року між позивачем та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб та позивач змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». 02 листопада 1993 року даний шлюб був розірваний.

Позивач проживала та працювала у м. Херсон. У перші місяці від початку повномасштабного вторгнення збройних формувань РФ на територію України, через тимчасову окупацію м. Херсон, бойові дії, що відбувалися навколо та безпосередньо у самому м. Херсон, позивач не могла приїздити жити на постійній основі до м. Вінниця, де на той час проживав її батько. Протягом 2022 року стан здоров`я батька ОСОБА_3 погіршився. Після деокупації м. Херсон позивач вирішила переїхати до м. Вінниці щоб здійснювати догляд за батьком та допомагати йому по господарству. З кінця лютого 2022 року позивач проживала разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , однак, він за життя не встиг зареєструвати її місце проживання у цій квартирі. Приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Згідно довідки приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу від 25 березня 2024 року №117/02-14 після смерті ОСОБА_3 нотаріусом заведено спадкову справу №138/2023, із заявою про прийняття спадщина за законом звернулася ОСОБА_1 , інших спадкоємців немає.

Позивач зазначає, що з моменту переїзду з м. Херсон та до цього часу проживає у спірній квартирі. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення, ОСОБА_1 на момент обстеження квартири АДРЕСА_1 та протягом двох років проживає у вказаній квартирі без реєстрації місця проживання.

За увесь час проживання позивача у квартирі ні МКП «Управлюча компанія «Територія комфорту», ні Виконавчий комітет Вінницької міської ради не висували до неї жодних претензій, тобто фактично ними визнається її право на проживання та користування жилим приміщенням. Однак дане житло не закріплене за нею документально, що позбавляє її права на реєстрацію у ньому та надалі на приватизацію даного житлового приміщення.

За інформацією КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» спірна квартира не приватизована. Звернувшись до відповідача із заявою про укладення договору найму квартири, рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18 липня 2024 року №1718 позивачу відмовлено в укладенні договору найму.

Враховуючи, що позивач вселилася до квартири як член сім`ї квартиронаймача, а раптова смерть батька унеможливила реалізувати її право на реєстрацію місця проживання за вищезазначеною адресою, що наразі є єдиним можливим місцем проживання позивача, просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з нею договір найму цієї квартири.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Позивач зазначила, що ОСОБА_3 є її батьком. Вона тривалий час проживала у м. Херсоні, однак, після початку повномасштабного вторгнення та окупації м. Херсон переїхала у м. Вінницю, де проживала разом з батьком у спірній квартирі без реєстрації місця проживання, доглядала за ним та вела господарство. Час від часу їздила до м. Херсон навідуватися до квартири, де проживала, щоб перевірити чи вціліле майно, оскільки її цивільний чоловік та син мобілізовані у зв`язку із введенням воєнного стану. Спірна квартира не була приватизована, а ордер на вселення був виданий на її бабусю та батька. У 2022 році батько позивача почав хворіти та за життя зареєструвати її місце проживання не встиг. Наразі відповідачем в укладенні договору найму їй відмовлено.

Представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради Мельник С. С. у судовому засіданні покладався на розсуд суду.

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які надали суду аналогічні пояснення, вказуючи, що позивач є дочкою померлого ОСОБА_3 . Позивач проживала у м. Херсон, однак з кінця лютого 2022 року як член сім`ї постійно проживала у спірній квартирі та періодично їздила у м. Херсон. На даний час позивач продовжує проживати у квартирі та працює в м.Вінниці.

Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Вінниці.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14 березня 1972 року її батьками є: батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_3 .

21 січня 1990 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 21 січня 1990 року. Надалі 02 листопада 1993 року шлюб був розірваний згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 02 листопада 1993 року, прізвище після розірвання шлюбу позивач не змінювала.

Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Суворовським РВ УМВС України у Херсонській області 23 лютого 199 року, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3 .

30 вересня 1965 року на підставі рішення виконкому міської ради від 28 вересня 1965 року №23/912 Виконавчим комітетом Вінницької міської Ради депутатів трудящих виданий ордер №904 ОСОБА_2 про право на вселення на житлову площу по АДРЕСА_1 , площею 19,02 кв.м. Особами, які вселилися за цим ордером з правом на житлову площу є: ОСОБА_2 та її син ОСОБА_11 .

За даними відповіді від 28 листопада 2024 року №930986 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ньому відсутня інформація про реєстрацію права власності за будь-ким на цю квартирую.

Окрім того, згідно листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 08 листопада 2023 року №8263 повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи №99191 на квартиру АДРЕСА_1 станом на 29 грудня 2012 року реєстрація права приватної власності на зазначену квартиру не проводилась. Станом на 28 січня 1966 року (дата технічної інвентаризації) загальна площа квартири становить 31,5 кв. м, у тому числі житлова площе - 18,8 кв м.

Батько позивача ОСОБА_12 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 13 січня 1971 року, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданим Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 12 березня 2002 року, а також довідкою МКП «Управляюча компанія «Територія комфорту» від 22 березня 2024 року №407.

Приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 24 жовтня 2023 року.

За довідкою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. від 25 березня 2024 року №117/02-14 після смерті ОСОБА_3 була заведена спадкова справа №138/2023. Із заявою про прийняття спадщина за законом звернулася ОСОБА_1 . Згідно матеріалів спадкової справи. Інших спадкоємців немає.

Згідно акту обстеження житлового приміщення від 29 серпня 2024 року мешканців квартир НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 будинку АДРЕСА_1 , засвідченого начальником МКП «Управляюча компанія «Територія комфорту», за адресою: АДРЕСА_1 , проживає без реєстрації ОСОБА_1 , з серпня 2023 року по теперішній час.

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18 липня 2024 року №1718 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на укладення договору найму на однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю на те законних підстав, а саме: заявниця не зареєстрована за вказаною адресою, а ордер на її ім`я на квартиру відсутній.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вказує, що як дочка квартиронаймача з його згоди вселилася у спірну квартиру, проживає у ній, виконує обов`язки наймача, тому вважає, що має право користування відповідним житлом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61, ст. 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною 1 ст. 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2024 року у справі №495/10151/19.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі №289/847/21.

Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» п.110).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач була вселена до спірної квартири як член сім`ї квартиронаймача - дочка, з його дозволу та за його згоди, вони разом проживали, вели господарство, ОСОБА_1 проживала за життя батька та продовжує проживати у спірній квартирі. При цьому відповідач вказаних обставин не заперечує.

Відсутність письмової згоди квартиронаймача на вселення позивача у спірну квартиру сама по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_3 визнавав ОСОБА_1 членом своєї сім`ї та не заперечував проти її проживання у спірній квартирі.

При цьому, сам факт реєстрації позивача за іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові. Тим більше, що зареєстрованим місцем проживання позивача є м. Херсон, що за загальновідомих обставин перебувало в окупації РФ та перебуває під постійними обстрілами з лютого 2022 року, а тому проживання за місцем реєстрації є об`єктивно неможливим.

Враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку, що позивачем у повному обсязі доведено належними та допустими доказами ту обставину, що вона була членом сім`ї померлого ОСОБА_3 , набула право користування квартирою АДРЕСА_1 та у зв`язку із смертю основного квартиронаймача має право на укладення договору найму, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У позовній заяві ОСОБА_1 просила залишити судові витрати за позивачем. Враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 9, 61, 64, 65, 106, 107 ЖК України, ст. 15, 16, 310 ЦК України, ст. 12, 76, 77, 81, 89, 94, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , договір найму квартири АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ,

Виконавчий комітет Вінницької міської ради, м.Вінниця, вул.Соборна,59, .

Повний текст рішення складений 13.01.2025.

Суддя: