ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 686/17274/15

провадження № 61-5839св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року у складі колегії суддів Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І. у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк»), яке змінило найменування на Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 06 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ВАТ «Укрексімбанк»), яке змінило найменування на ПАТ «Укрексімбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 70307С59 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 54 000,00 дол. США для інвестування коштів у будівництво квартири зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається за формулою: LIBOR (12 m) + 6,10 % річних, але не менше 11,5 % річних, із кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 04 серпня 2017 року.

11 липня 2008 року між ВАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 70307С59-1 до Кредитного договору, за умовами якого суму кредиту збільшено до 63 000,00 дол. США та визначено, що збільшена сума кредиту на 9 000,00 дол. США надається позичальнику на поточні потреби (ремонт квартири). Крім того, встановлено окрему процентну ставку на збільшену суму кредиту в розмірі 15,3 % річних та змінено кінцевий термін повернення кредитних коштів до 09 липня 2018 року.

Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 06 вересня 2007 року між ВАТ «Укрексімбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 як іпотекодавцями укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 70306Z62 зі змінами та доповненнями, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 06 вересня 2007 року, між ВАТ «Укрексімбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 70306Z63 зі змінами та доповненнями, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 11 липня 2008 року та 17 травня 2010 року між ВАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладено договори поруки, за якими кожен із поручителів зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за основним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань 25 березня 2015 року ПАТ «Укрексімбанк» надіслало кожному з відповідачів повідомлення-вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості. Однак ані позичальник, ані поручителі не виконали досудові вимоги, кредитна заборгованість залишилася непогашеною.

Станом на 27 серпня 2015 року заборгованість позичальника за Кредитним договором становила 40 558,29 дол. США, що еквівалентно 868 989,84 грн, з яких: 29 860,44 дол. США - тіло кредиту, 2 294,75 дол. США - проценти, 8 403,10 дол. США - пеня за прострочення сплати кредиту та процентів.

Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21 травня 2019 року, АТ «Укрексімбанк» просило суд:

- стягнути із позичальника ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 62 354,21 дол. США та 309 391,12 грн, з яких: 29 860,44 дол. США - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 15 613,86 дол. США - прострочена заборгованість за процентами; 298,41 дол. США - поточна заборгованість за процентами; 12 878,81 дол. США - інфляційні втрати за простроченим тілом кредиту згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); 3 702,69 дол. США - три проценти річних за простроченим тілом кредиту згідно зі статтею 625 ЦК України; 288 670,41 грн - пеня за простроченим тілом кредиту та 20 720,71 грн - пеня за простроченими процентами;

- стягнути солідарно із позичальника ОСОБА_1 та кожного із поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 окремо вказану заборгованість;

- урахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 за Кредитним договором у розмірі 62 354,21 дол. США та 309 391,12 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06 вересня 2007 року № 70307Z62, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом реалізації вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- урахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 за Кредитним договором у розмірі 62 354,21 дол. США та 309 391,12 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06 вересня 2007 року № 70307Z63, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом реалізації вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області заочним рішенням від 03 грудня 2015 року позов ПАТ «Укрексімбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнив.

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області ухвалою від 14 червня 2016 року заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задовольнив. Скасував заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2015 року та призначив розгляд справи в загальному порядку.

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі судді Мазурок О. В. рішенням від 07 листопада 2023 року, з урахуванням додаткового рішення цього суду від 07 листопада 2023 року, позов задовольнив частково.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 45 772,71 дол. США.

Урахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 за Кредитним договором у розмірі 45 772,71 дол. США звернув стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06 вересня 2007 року № 70307Z62, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області Твердохліб Г. Г. та зареєстрованим у реєстрі за номером 5551, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , шляхом реалізації вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Урахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 за Кредитним договором у розмірі 45 772,71 дол. США звернув стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06 вересня 2007 року № 70307Z63, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Нагорною Т. В. та зареєстрованим у реєстрі за номером 3357, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:004:0173, яка належить ОСОБА_1 , шляхом реалізації вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позов банку до позичальника ОСОБА_1 у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами у загальному розмірі 45 772,71 дол. США доведено й обґрунтовано належним чином. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за Кредитним договором АТ «Укрексімбанк» наділене правом стягнути борг за Кредитним договором одночасно із зверненням стягнення на предмети іпотеки за іпотечними договорами від 06 вересня 2007 року № 70307Z62 та № 70307Z63.

Суд відмовив позивачу у стягненні трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України з огляду на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом Кредитного договору, індексації не підлягає.

Крім того, пославшись на висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 29 серпня 2023 року № СЕ-19/111-23/17803-ЕК, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені за простроченим тілом кредиту та простроченими процентами у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості з поручителів, суд першої інстанції керувався тим, що порука відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 припинена з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, оскільки банк змінив основне зобов`язання без згоди поручителів, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 19 березня 2024 року апеляційні скарги АТ «Укрексімбанк»та ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2023 року та додаткове рішення цього суду від 07 листопада 2023 року скасував і ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «Укрексімбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 28 592,58 дол. США, з яких: 28 190,75 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 401,83 дол. США - заборгованість за процентами, а також три проценти річних у сумі 3 702,00 дол. США, всього стягнув 32 294,58 дол. США.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Укрексімбанк»заборгованість за Кредитним договором у розмірі 2 349,06 дол. США, з яких: 1 669,69 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 679,37 дол. США - заборгованість за процентами.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Укрексімбанк»заборгованість за Кредитним договором у розмірі 2 349,06 дол. США, з яких: 1 669,69 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 679,37 дол. США - заборгованість за процентами.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь АТ «Укрексімбанк»заборгованість за Кредитним договором у розмірі 2 349,06 дол. США, з яких: 1 669,69 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 679,37 дол. США - заборгованість за процентами.

У рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у сумі 34 643,64 дол. США звернув стягнення на предмет іпотеки за іпотечними договорами від 06 вересня 2007 року № 70307Z62 і № 70307Z63, а саме на квартиру АДРЕСА_3 , та земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :05:004:0173, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , із застосуванням способу реалізації предметів іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Надіславши позичальнику та поручителям вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості, яку вони отримали 02 квітня 2015 року, але не виконали її протягом семи днів, банк тим самим змінив строк кредитування та, починаючи з 09 квітня 2015 року, втратив право нараховувати проценти за договором.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань станом на 09 квітня 2015 року утворилась заборгованість за Кредитним договором у розмірі 30 539,81 дол. США, з яких: 29 860,44 дол. США - тіло кредиту, 2 071,52 дол. США - проценти, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості, які є арифметично правильними та не спростовані відповідачем.

Оскільки боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, то наявні також підстави для стягнення з позичальника на користь банку трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 3 702,00 дол. США.

Водночас колегія суддів відмовила у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, вказавши, що предметом Кредитного договору були грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, а відповідно до закону внаслідок знецінення індексації підлягає лише грошова одиниця України - гривня.

Відмовляючи позивачу у стягненні пені за простроченим тілом кредиту у розмірі 288 670,41 грн та за простроченими процентами у сумі 20 720,71 грн, колегія суддів керувалася тим, що оскільки конвертація суми кредиту та процентів в іноземній валюті для визначення розміру пені на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню, суперечить нормам чинного законодавства та умовам Кредитного договору, то з цього слідує, що сторони не визначили механізм (формулу) нарахування пені у разі порушення боржником зобов`язання.

Колегія суддів вважала помилковим висновок суду першої інстанції щодо припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, вказавши, що зміни, які вносилися додатковими угодами до Кредитного договору, погоджувалися з поручителями на час їх укладення, про що свідчать їх підписи на цих угодах, тому підстав стверджувати про зміну основного зобов`язання без згоди поручителів, внаслідок чого збільшився їх обсяг відповідальності, немає.

Відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за основним договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Умовами Кредитного договору передбачено погашення кредиту щомісячними платежами, а з розрахунку заборгованості вбачається, що з 15 листопада 2014 року позичальник припинив сплачувати кошти на погашення кредиту.

Банк, звернувшись 25 березня 2015 року з досудовою вимогою до позичальника та поручителів, використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичних платежів, а отже, строк виконання зобов`язання - як основного, так і акцесорних, - є таким, що настав.

Зважаючи на викладене, оскільки банк звернувся з позовом до боржника та поручителів 31 серпня 2015 року, а строк кредитування закінчився 09 квітня 2015 року, тому з кожного з поручителів солідарно з боржником підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором у межах шестимісячного строку, починаючи з 28 лютого 2015 року до 09 квітня 2015 року, у розмірі 2 349,06 дол. США, з яких: 1 669,69 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 679,37 дол. США - заборгованість за процентами.

Крім того, оскільки задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, то в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у розмірі 34 643,64 дол США (32 294,58 дол. США основного боржника + 2 349,06 дол. США солідарно з боржника та поручителів) слід звернути стягнення на предмети іпотеки - належну відповідачам квартиру та земельну ділянку шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2024 року АТ «Укрексімбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення із відповідачів пені та в частині відмови у повному стягненні кредитної заборгованості з поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13, від 20 березня 2019 у справі № 761/26293/16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15та у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15, від 06 травня 2020 року у справі № 761/839/16.

Касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк» мотивувало тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів пені, оскільки до зобов`язань, виражених в іноземній валюті, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ можливе та не суперечить чинному законодавству України. Пеня в цьому разі має обчислюватись і стягуватись у національній валюті України гривні.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання на підставі положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Аргументи інших учасників справи

У червні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

29 травня 2024 року матеріали справи № 686/17274/15 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 25 листопада 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

06 вересня 2007 року між ВАТ «Укрексімбанк», яке змінило найменування на ПАТ «Укрексімбанк», а згодом - на АТ «Укрексімбанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 54 000,00 дол. США для інвестування коштів у будівництво трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки, яка визначається за формулою: LIBOR (12 m) + 6,10 % річних, але не менше 11,5 % річних, із кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 04 серпня 2017 року (том 1, а. с. 23-25).

Згідно з пунктом 2.4.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати погашення кредиту у валюті кредиту в строки та у сумах, визначених графіком надання та погашення кредиту за договором.

У пункті 2.4.2 Кредитного договору передбачено, що у разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у графіку надання та погашення кредиту за договором, процентів та платежів за цим договором, позичальник сплачує банку за кожен день прострочення, включаючи день платежу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пеня нараховується на суму прострочених платежів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення простроченої заборгованості за кредитом включно, процентами та платежами за цим договором у повному обсязі.

Згідно з графіком надання та погашення кредиту (додаток № 1 до Кредитного договору) погашення кредиту відбувається щомісячними платежами з 01 до 15 числа кожного місяця у розмірі 453,78 дол. США (том 1, а. с. 26, 27).

11 липня 2008 року між ВАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 70307С59-1 до Кредитного договору, за умовами якого суму кредиту збільшено до 63 000,00 дол. США та визначено, що збільшена сума кредиту на 9 000,00 дол. США надається позичальнику на поточні потреби (ремонт квартири). Крім того, встановлено окрему процентну ставку на збільшену суму кредиту в розмірі 15,3 % річних та змінено кінцевий термін повернення кредитних коштів до 09 липня 2018 року (том 1, а. с. 29-32).

Згідно з новою редакцією графіка надання та погашення кредиту (додаток № 1 до Кредитного договору) погашення частини кредиту в сумі 54 000,00 дол. США відбувається щомісячними платежами з 01 до 15 числа кожного місяця у розмірі 453,78 дол. США, а погашення частини кредиту в сумі 9 000,00 дол. США відбувається щомісячними платежами з 01 до 15 числа кожного місяця у розмірі 75,00 дол. США.

Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 06 вересня 2007 року між ВАТ «Укрексімбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 як іпотекодавцями укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 70306Z62 зі змінами та доповненнями, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 64-67).

Цього ж дня, 06 вересня 2007 року, між ВАТ «Укрексімбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 70306Z63 зі змінами та доповненнями, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 68-60).

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 11 липня 2008 року та 17 травня 2010 року між ПАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладено договори поруки зі змінами та доповненнями, за якими кожен із поручителів зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за основним договором (том 1, а. с. 71-76).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником договірних зобов`язань 25 березня 2015 року ПАТ «Укрексімбанк» надіслало кожному з відповідачів повідомлення-вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості, в якому вимагало негайно погасити заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором та попереджало про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (том 1, а. с. 77, 78).

Відповідачі отримали зазначену вимогу 02 квітня 2015 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення(том 1, а. с. 81).

За наданим банком розрахунком станом на 11 квітня 2019 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 за Кредитним договором становить 62 354,21 дол. США та 309 391,12 грн, з яких: 29 860,44 дол. США - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 15 613,86 дол. США - прострочена заборгованість за процентами; 298,41 дол. США - поточна заборгованість за процентами; 12 878,81 дол. США - інфляційні втрати за простроченим тілом кредиту згідно зі статтею 625 ЦК України; 3 702,69 дол. США - три проценти річних за простроченим тілом кредиту згідно зі статтею 625 ЦК України; 288 670,41 грн - пеня за простроченим тілом кредиту та 20 720,71 грн - пеня за простроченими процентами.

Згідно з висновком судової економічної експертизи від 29 серпня 2023 року № СЕ-19/111-23/17803-ЕК, складеним судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ на виконання ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2022 року, розрахунок заборгованості за Кредитним договором позичальника ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрексімбанк» щодо сум заборгованості за кредитом станом на 10 травня 2019 року відповідає умовам укладеного між указаними сторонами кредитного договору, додатковим угодам до нього та розрахунковим (первинним) документам щодо видання та погашення кредиту за цим договором, а саме: простроченої заборгованості з повернення кредитних коштів - 25 992,74 дол. США; простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 13 064,33 дол. США; поточної суми заборгованості за нарахованими процентами - 249,10 дол. США; простроченої заборгованості з повернення кредитних коштів - 3 867,70 дол. США; простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 2 549,53 дол. США; поточної суми заборгованості за нарахованими процентами - 49,31 дол. США. Розрахунок заборгованості пені за простроченим кредитом, а саме: пеня за простроченим тілом кредиту - 9 652,99 дол. США, пеня за простроченими процентами - 599,93 дол. США, пеня за простроченим тілом кредиту - 1 344,17 дол. США, пеня за простроченими процентами - 189,44 дол. США, не підлягає сплаті за строком позовної давності. Розрахунок заборгованості інфляційних втрат та трьох процентів річних за простроченим кредитом, а саме: інфляційних втрат за простроченим кредитом - 11 210,67 дол. США, трьох процентів річних за простроченим кредитом - 3 223,10 дол. США, інфляційних втрат за простроченим кредитом - 1 668,14 дол. США, трьох процентів річних за простроченим кредитом - 479,59 дол. США не підлягає нарахуванню. У розрахунку заборгованості станом на 10 травня 2019 року (транш № 1-3, № 4) три проценти річних та інфляційні втрати за простроченим кредитом згідно з Кредитним договором нарахуванню не підлягають (том 5, а. с. 180-213).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги постанова апеляційного суду оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні позову про стягнення із відповідачів пені та відмови у повному стягненні кредитної заборгованості з поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає це судове рішення лише в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції повною мірою не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 553, частинами першою та другою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зістаттею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Щодо позовної вимоги про стягнення пені

Відмовляючи позивачу у стягненні пені за простроченим тілом кредиту у розмірі 288 670,41 грн та за простроченими процентами у сумі 20 720,71 грн, суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскільки конвертація суми кредиту та процентів в іноземній валюті для визначення розміру пені на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню суперечить нормам чинного законодавства та умовам Кредитного договору, то з цього слідує, що сторони не визначили механізм (формулу) нарахування пені у разі порушення боржником зобов`язання.

Верховний Суд не погоджується із наведеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, якими суд керувався під час задоволення грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у цьому випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом частини першої статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Отже, враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов кредитного договору щодо своєчасної сплати суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору пеню.

Згідно з частиною другою статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 2.4.2 Кредитного договору сторони погодили, що у разі порушення строків погашення кредиту, вказаних у графіку надання та погашення кредиту за договором, процентів та платежів за цим договором, позичальник сплачує банку за кожен день прострочення, включаючи день платежу, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пеня нараховується на суму прострочених платежів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення простроченої заборгованості за кредитом включно, процентами та платежами за цим договором у повному обсязі.

Аналіз наведених норм чинного законодавства та умов Кредитного договору свідчить про те, що максимальний розмір пені, визначений Законом та погоджений сторонами у Кредитному договору, пов`язаний із розміром облікової ставки НБУ. При цьому оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 905/1923/16, від 13 липня 2018 року у справі № 916/2393/17, від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15, від якого Верховний Суд не вбачає підстав відступати.

Відповідно до частин першої та третьої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, положення чинного законодавства, хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України стосовно іноземної валюти.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому Верховний Суд зазначає, що з урахуванням умов договору пеня у цьому випадку має обчислюватися і стягуватися в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні пеня повинна обчислюватися щоденно (на момент щоденного прострочення зобов`язання).

Такі правові висновки щодо правил проведення розрахунку пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ за прострочене зобов`язання, виражене в іноземній валюті, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15, на яку посилався заявник у касаційній скарзі.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає безпідставними висновки апеляційного суду про те, що до зобов`язань, виражених в іноземній валюті, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, визначеної у гривні, неможливе та суперечить чинному законодавству України.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості в розрізі зміненого строку кредитування та не з`ясував період, за який, та зокрема до якого терміну, підлягає нарахуванню пеня за прострочення сплати тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами з урахуванням правових висновків Верховного Суду про можливість нарахування обумовленої в договорі неустойки лише до закінчення строку кредитування.

З`ясування указаного питання має важливе значення для встановлення обставин обґрунтованості розміру заборгованості за пенею та періоду її нарахування, який визначений позивачем у позовній заяві.

Щодо стягнення кредитної заборгованості з поручителів

Вирішуючи спір в означеній частині, суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскільки банк звернувся із позовом до боржника та поручителів 31 серпня 2015 року, а строк кредитування закінчився 09 квітня 2015 року, тому з кожного з поручителів солідарно з боржником підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором у межах визначного частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, тобто з 28 лютого 2015 року до 09 квітня 2015 року, у розмірі 2 349,06 дол. США, з яких: 1 669,69 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 679,37 дол. США - заборгованість за процентами.

Верховний Суд не може повністю погодитися із наведеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом із тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання полягає не в змісті кредитного договору, а в реально існуючих правовідносинах, які складаються з прав та обов`язків.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок про те, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Верховний Суд України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, на які міститься посилання у касаційній скарзі, зробив висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання на підставі положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Отже, стягуючи з поручителів кредитну заборгованість лише у межах визначного частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, апеляційний суд не врахував, що поручителі несуть відповідальність не лише за ті платежі, які мали бути сплачені у межах шестимісячного строку, а й за всю поточну заборгованість за тілом кредиту, стягнення якої банк вимагав достроково, оскільки ця заборгованість вважається такою, строк виконання якої настав одночасно з направленням банком вимоги про дострокове повернення кредиту, а отже, входить до обсягу зобов`язань, за які порука не припинилася.

У зв`язку з тим, що апеляційний суд не дослідив належним чином вимоги банку про дострокове погашення кредиту та не встановив, які частини кредитної заборгованості стосуються прострочених платежів, а які - поточної заборгованості, яка стала строковою внаслідок дострокового пред`явлення вимоги, Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити рішення за результатами касаційного перегляду справи.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції через незастосування відповідних норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та неналежне дослідження зібраних доказів не встановив достатньо повно фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення з позичальника та поручителів кредитної заборгованості у визначеному цим судом обсязі.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції достатньою мірою не виклав мотиви, на яких воно ґрунтується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

За положеннями статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не має можливості вирішити спір по суті та ухвалити нове рішення за результатами касаційного перегляду цієї справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення з позичальника пені за прострочення виконання зобов`язання та стягнення з поручителів кредитної заборгованості не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України) дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін і ухвалити в означеній частинізаконне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) зробив висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо суд касаційної інстанції скасовує судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів першої та апеляційної інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий апеляційний розгляд, то підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення з позичальника ОСОБА_1 пені за прострочення виконання зобов`язання та стягнення із поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
А. А. Калараш
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк