Житомирський апеляційний суд
Справа №285/744/24 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/744/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 квітня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Помогаєва А.В. у м.Звягелі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 04 жовтня 2021 року №3277175 у сумі 30 432,88 грн станом на 09 січня 2024 року, яка складається із: 5 600 грн заборгованість за тілом кредиту, 24 832,88 грн заборгованість за процентами.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 04 жовтня 2021 року між ТзОВ «Маніфою» та відповідачем укладений договір позики, відповідно до умов якого ТзОВ «Маніфою» надало у позику ОСОБА_1 5 600 гривень строком до 31 жовтня 2021 року (27 днів), шляхом переказу на його платіжну картку. Договір укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача в особистому кабінеті через веб-сайт або мобільний додаток та підписання договору електронним підписом із одноразовим ідентифікатором, який введений відповідачем відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Між ТзОВ «Маніфою» та ТзОВ «Вердикт Капітал» 09 лютого 2022 року» був укладений договір факторингу №09/02-2022, відповідно до умов якого первісний кредитор передав (відступив) новому кредитору право вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором позики від 04 жовтня 2021 року №3277175, що укладений між ТзОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до боржників ТзОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги від 10 січня 2023 року №10-01/2023, у тому числі за вказаним договором позики. Приймаючи до уваги невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення позики, утворилася зазначена вище заборгованість, яку позивач просить стягнути на його користь.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачем ТзОВ «Коллект Центр» подано апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження дотримання сторонами вимог ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» під час укладення договору позики від 04 жовтня 2021 року №3277175 між ТзОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 , зокрема щодо відсутності доказів ознайомлення відповідача з текстом наданого позивачем договору та його згоди з викладеними в ньому умовами. З зазначеним ТзОВ «Коллект Центр» не погоджується, вказуючи, що підписанням договору позики відповідач підтвердив, що він вивчив та повністю погоджується із умовами Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТзОВ «Маніфою». Відповідно до правил, розміщених на сайті товариства, фізична особа, що бажає укласти договір позики, має зареєструвати особистий кабінет та пройти процедуру ідентифікації та верифікації до підписання договору позики. Після завершення реєстрації особистого кабінету, фізична особа формує заявку на веб-сайті товариства шляхом обрання доступних параметрів позики. За таких обставин, відповідачем здійснені всі дії щодо укладення договору позики, зокрема шляхом обміну електронними повідомленнями. Договір позики підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовому вигляді, а тому позивачем надані достатні та допустимі докази щодо укладення договору позики відповідно до умов діючого законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Шепета Р.Л., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилається на те, що позивач не надав суду належних доказів підписання відповідачем договору позики та отримання кредитних коштів, текстова версія долученого до позовної заяви договору позики не містить підпису відповідача, відсутні докази використання ОСОБА_1 електронного ідентифікатора або пароля для укладення договору позики. Також відсутні докази надання кредитних коштів, що вбачаються із первинних документів, відкриття кредитного рахунку (кредитної картки) та фактичного користуванням коштами (рух коштів по особовому рахунку). Отже, позивач не довів факту набуття ним права вимоги до відповідача.

У судовому засіданні, яке проведено в режимі відеоконференції, представник позивача ТзОВ «Коллект Центр» Ткаченко М.М. просить апеляційну скаргу задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шепета П.Ю. у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.137-138). Представником відповідача адвокатом Шепетою Р.Л. до апеляційного суду спрямовано клопотання про здійснення апеляційного розгляду за відсутності відповідача та його представника. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України, неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 04 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» та ОСОБА_1 укладений договір позики №3277175, відповідно до умов якого, зокрема, ТзОВ «Маніфою» зобов`язувалося надати позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а позичальник зобов`язався отримати та належним чином використовувати і повернути у передбачені цим договором строки кредит та сплатити проценти й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором позики. Також, умовами вказаного договору позики передбачено, що позика надається на умовах повернення, платності та строковості в національній валюті України гривні в межах строку дії договором 27 днів, до 31 жовтня 2021 року. Загальний розмір суми позики 5 600 грн. Базова процентна ставка за позикою фіксована 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою. Також зазначені анкетні відомості про позичальника, зокрема, прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_1 , місце проживання, РНОКПП, серія та номер паспорта, номер мобільного телефону (а.с.6-9). Договір позики підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором t66023 (П.Ю.Кидун).

Договір позики від 04 жовтня 2021 року №3277175 підписаний його сторонами електронними підписами одноразовими ідентифікаторами.

Використання підпису одноразовим ідентифікатором передбачене Законом України «Про електронну комерцію», де міститься також і його визначення.

Згідно з пунктом 6 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором це в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних собою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас, згідно з пунктом 12 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

За своїм змістом такий підпис є пін-кодом - алфавітно-цифровою послідовністю, яку отримує особа, що авторизувалася в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.

Підпис одноразовим ідентифікатором це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Після отримання ця комбінація має бути введена особою в спеціальне поле на веб-сторінці, і фактично її введення прирівнюється до підписання договору з боку авторизованої особи.

Загалом підпис одноразовим ідентифікатором є одним із видів електронних підписів. Закон України «Про електронну комерцію» називає і визначає такий вид підпису, як електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Підпис одноразовим ідентифікатором не обов`язково має бути нанесений чи інакше вбудований у документ, який ним підписується. Достатньо того, щоб він будь-яким способом додавався до підписуваного електронного документа або принаймні логічно з ним пов`язувався. У Законі України «Про електронну комерцію» під визначенням підпису одноразового ідентифікатору розуміються дані, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому спосіб такого додавання Законом не визначений, так само, як не визначено того, що саме, крім ідентифікації підпису, має забезпечувати електронний підпис одноразовим ідентифікатором.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором має забезпечувати ідентифікацію особи підписувача. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором не обов`язково повинен поєднуватися із підписуваними ним даними певним чином він може додаватися до них у будь-який спосіб. Головне, щоб спосіб його додавання до підписаних даних надавав можливість установити, що за його допомогою були підписані ті чи інші дані особою, яка в них указана в якості підписувача.

У разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором цей ідентифікатор може бути прикріплений до даних, які ним підписуються, в будь-якій формі і в будь-який спосіб, який надає змогу установити, що за його допомогою були підписані ті чи інші дані саме тією особою, яка в них указана в якості підписувача. Цей ідентифікатор технічно може існувати окремо від підписуваних за його допомогою даних, однак логічно з ними поєднуватися, що може бути встановлено при огляді інформаційно-комунікаційної системи особи, яка згенерувала і надіслала одноразовий ідентифікатор підписувача. Факт поєднання одноразового ідентифікатора з підписаними за його допомогою даними може підтверджуватися тим, що: (а) особа, яка підписала ті чи інші дані, певним чином ідентифікувалася в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, і залишила там свої контактні дані; (б) особа отримала цей ідентифікатор за тими контактними даними, які лишила, і ввела цей ідентифікатор у спеціально відведене поле; (в) ці дії особи були пов`язані саме з її наміром укласти певний договір, що може підтверджуватися тим, що текст договору або посилання на нього візуально розміщувалися поряд із тими полями, в якій мав бути введений одноразовий ідентифікатор.

Отже, матеріалами справи доводиться факт укладення договору позики від 04 жовтня 2021 року між ТзОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 .

Між ТзОВ «Маніфою» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 09 лютого 2022 року був укладений договір факторингу №09/02/2022, відповідно до умов якого, зокрема, первісний кредитор зобов`язався відступити право грошової вимоги, а фактор зобов`язався, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належать клієнту і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом та боржниками. За цим договором клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржників виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрах боржників (а.с.18-20).

Як слідує з реєстру боржників до договору факторингу від 09 лютого 2022 року №09/02/2022, а також витягу з нього, ТзОВ «Вердикт Капітал» отримало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 04 жовтня 2021 року №3277175 (а.с.21-23).

Між ТзОВ «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 10 січня 2023 року укладений договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, відповідно до умов якого, зокрема, первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору належні йому, а новий кредитор набув у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках №4 та №1 до цього договору (Реєстр боржників). Сторони домовилися, що за відступлення прав вимоги за договорами позики відповідно до умов цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 5 312 491,59 грн (а.с.24-26).

Як слідує з реєстру боржників до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, а також витягу з нього, ТзОВ «Коллект Центр» отримало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 04 жовтня 2021 року №3277175 (а.с.27-31).

Разом із тим, доказів того, що ТзОВ «Маніфою» та ТзОВ «Вердикт Капітал» повідомили відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні та надали йому докази переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні в матеріалах справи відсутні, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачу відомо про наявність зобов`язання саме перед позивачем, як кредитором.

Отже, право вимоги до відповідача переходило двічі: від первісного кредитора ТзОВ "Маніфою" до ТзОВ "Вердикт капітал" та від ТзОВ "Вердикт капітал" до ТзОВ "Коллект Центр".

У позові ТзОВ «Коллект Центр» зазначає, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

На підтвердження суми заборгованості відповідача за договором позики від 04 жовтня 2021 року №3277175 позивачем наданий розрахунок заборгованості станом на 10 січня 2023 року, із якого вбачається, що за ОСОБА_1 обліковується кредитна заборгованість у сумі 73 288,88 грн, яка складається із: 5 600 грн - заборгованості за тілом кредиту та 67 688,88 грн - заборгованості за процентами (а.с.16-17).

Проте, враховуючи принципи розумності, співмірності та пропорційності позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку на його користь заборгованість за вказаним кредитним договором позики в загальній сумі 30 432,88 грн, із яких: 5 600 грн - заборгованість за тілом кредиту та 24 832,88 грн заборгованість за процентами.

Відмовляючи ТзОВ «Коллект Центр» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту отримання відповідачем коштів від первісного кредитора за зазначеним вище договором позики, а тому позивач не довів факт виникнення заборгованості відповідача та її розмір.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частина перша ст.633 ЦК України).

Відповідно до п.1 частини першої ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до приписів частини першої та абзацу першого частини другої ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Згідно з частиною четвертою ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 виснувано, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Згідно з правовою позицією, наведеною у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року в справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі №31/160 наведено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Дійсність вимоги означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі №755/15965/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року в справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом із тим, положення частини першої ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 частини першої ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

У постанові від 18 жовтня 2023 року в справі №905/306/17 Верховний Суд виснував, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року в справі №334/6972/17, від 27вересня 2021 року в справі №5026/886/2012 тощо).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Разом із тим, беззаперечними доказами матеріалів справи не підтверджено фактичне перерахування коштів у сумі 5 600 грн на картковий рахунок саме ОСОБА_1 .

Так, у листі ТзОВ «ФК «Вей Фор Пей» зазначається, що відповідно до договору від 22 березня 2019 року №ВП-220319-6 здійснено за дорученням ТзОВ «Маніфою» наступні успішні перекази коштів на картки клієнтів: 04 жовтня 2021 року на суму 5 600 грн, маска картки НОМЕР_1 , код авторизації 601798, номер транзакції в системі WayForPay -7f3ef9fc-bb59-4b4c-9046-524abac91f84 (а.с.14). Інших доказів перерахування грошових коштів матеріали справи не містять.

Водночас, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

У листі ТзОВ «ФК «Вей Фор Пей» відсутня повна інформація щодо усіх цифр номера картки та про особу, якій вона належить, а у матеріалах справи відсутня банківська виписка з рахунку відповідача, що перешкоджає суду безсумнівно встановити перерахування коштів в сумі 5 600 грн саме на рахунок, який належить відповідачу ОСОБА_1 , а тому позивачем також не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному в розрахунку, оскільки доказування ґрунтуватися на припущеннях не може.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суду надані всі належні та допустимі докази є необґрунтованими, оскільки розрахунок заборгованості не є первинним документом, оформленим відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», бо не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася кредитна картка, на який строк, правильність нарахування процентів позивачем, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов договору позики та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 13 травня 2020 року в справі №219/1704/17.

Сам по собі розрахунок не є достатнім доказом наявності боргу, без його підтвердження первинними та зведеними обліковими документами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що клопотання про витребування доказів на стадії апеляційного провадження не підлягає задоволенню, оскільки звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом із тим, не заявляв у суді першої інстанції клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про докази, які не може подати разом із позовною заявою із поважних причин.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ТзОВ «Коллект Центр» є недоведеним належними та допустимими доказами, а тому задоволеним бути не може.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди із висновками суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів вважає їх неприйнятними, оскільки вони жодним чином не спростовують правильних висновків суду.

Із огляду на викладене вище, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи викладене вище, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишаються без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: