Справа № 502/2100/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»

до

ОСОБА_1

про

стягнення заборгованості за договором

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з неї заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати, а саме, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що 10.10.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» укладено договір кредитної лінії № L7945521 з ОСОБА_1 . Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок Відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів в наслідок чого виникла заборгованість.

Згідно детального розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становив 6780,00 грн, яка складала з тіла кредиту в розмірі 4000,00 гр., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 0,00 грн, заборгованість за пенями та штрафами - 2780,00 грн.

Відповідно до. п. 6.5, п. 6.5.1 загальних положень договору кредитної лінії, позичальник з цим погоджується, що кредитодавець має право на уступку прав, претензій та/або зобов`язань, що виникають з цього договору, будь-яким третім особам у тому числі з моменту стягнення боргів.

06.11.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «ВІН ФІНАНС» (колишня назва ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», назву юридичної особи змінено на підставі рішення зборів учасників; без ліквідації та/чи додаткової реорганізації юридичної особи) укладено договір відступлення права вимоги №06112018-DG, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором кредитної лінії №L7945521 за яким ТОВ «ВІН ФІНАНС» набуло прав кредитора відносно Відповідача.

Станом на дату укладення договору №06112018-DG від 06.11.2018 відступлення права вимоги, сума заборгованості Відповідача перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС» за кредитним договором становила 6780,00 грн.

Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС».

Кредитний договір № L7945521 укладено з Відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», на підставі нижче викладеного: У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

На веб-сайті Первісного кредитора розміщено публічний договір кредитної лінії, до якого приєднався відповідач, уклавши Спеціальні умови договору кредитної лінії в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

За наведених обставин, договір укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Заборгованість відповідача за кредитним договором № L7945521 від 10.10.2018 року - 6780,00 грн. Сума збитків з урахуванням 3% річних 609,86 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 2 938,26 грн. Разом заборгованість становить - 10 328,12 грн.

Щодо строків позовної давності, представник позивача зазначив, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та 5 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку шляхом направлення вимоги позичальнику або ж у судовому порядку.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами ст.267 ЦК України визначено - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представник позивача звернув увагу на позицію Верховного суду, яка була викладена в постанові по справі № 679/1136/21 від 07 вересня 2022 року: «У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)… … Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню…»

Тому, враховуючи практику застосування норм права Верховним судом, в силу приписів, зокрема, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», строк на звернення до суду із позовною заявою, який настав під час дії обмежень карантинного характеру, на думку представника позивача, має бути продовженим, а отже заява про застосування строків позовної давності має бути визнаною як передчасна та в її задоволені має бути відмовлено.

Крім цього, до об`єктивних причин звернення до суду із захистом своїх прав та інтересів, Позивачем виокремлюється також введення воєнного стану на території країни. Попри зазначену норму статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», де зазначається, що скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється, існує низка рішень рекомендаційного характеру, які були видані Радою Суддів України. Зокрема, 2 березня 2022 року РСУ опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, де зазначила, що процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану. Тому введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом.

Окрім того, згідно розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Враховуючи вищевикладене, представник позивача просив:

-поновити строк позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № L7945521 від 10.10.2018 року.

-Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (код ЄДР 38750239:) заборгованість за кредитним договором №. L7945521 від 10.10.2018 року у загальному розмірі 10 328,12 грн., яка складається з: суми заборгованості - 6780,00 грн, суми інфляційних втрат - 2 938,26 грн, суми 3% річних - 609,86 грн.

-стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» () судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу

Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області 2 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

06.12.2024 р. відповідачем ОСОБА_1 було надано відзив, в якому зазначено, що згідно цивільного позову розмір заборгованості становить 6780,00 грн, яка складається з тіла кредиту в розмірі 4000,00 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 0,00 грн., заборгованість за пенями та штрафами - 2780,00 грн, суми інфляційних втрат - 2 938,26 грн., суми 3% річних - 609,86 грн.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафу, пені, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

06.11.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «ВІН ФІНАНС» (колишня назва ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», назву юридичної особи змінено на підставі рішення зборів учасників; без ліквідації та/чи додаткової реорганізації юридичної особи) укладено договір відступлення права вимоги №06112018-DG, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором кредитної лінії №L7945521 за яким ТОВ «ВІН ФІНАНС» набуло прав кредитора відносно Відповідача.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 карантин в Україні запроваджено з 12 березня 2020 року, у зв`язку з чим строки позовної давності і всі ці строки продовжені для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) не діяли, тобто станом на 07.11.2019 ТОВ «ВІН ФІНАНС» пропустив позовну давність в один рік що застосовується до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафу, пені, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування штрафу прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону та не підлягають стягненню.

Крім того відповідачем добровільно сплачено тіло кредиту в розмірі 4000,00 грн.

Іншу частину позовних вимог ТОВ «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 відповідач просила залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву та докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

06.11.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 06112018-DG.

Згідно розрахунку інфляційних та інших втрат, санкцій до договору кредитної лінії № L7945521 від 10.10.2018 за період 10.08.2021-08.08.2024 р., розмір інфляційних витрат складає 6780 грн.

Згідно довідки ТОВ ФІНАНС станом на 14.06.2023 р. заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № L7945521 від 10.10.2018 р. складає 6780,00 грн.: тіло кредиту в розмірі 4000,00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 0,00 грн., заборгованість за пенями та штрафами - 2780,00 грн.

Суд, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з принципом диспозитивності, встановлених ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ст.1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні вимоги ставляться ч.1 ст.1049 ЦК України.

Відповідно до 4. 2 ст. 29 ЗУ «Про фінансові послуги та фінансові компанії», фінансова компанія має право надавати фінансову платіжну послугу з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів на підставі ліцензії на діяльність фінансової компанії лише за умови, що така фінансова послуга поєднується з іншими видами фінансових послуг, передбаченими п.1-5 ч.1 цієї статті.

Норми ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родові ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що б передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, його банківський рахунок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.

Згідно з ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом із наданих позивачем доказів встановлено, що позивач стверджує про укладення договору кредитної лінії № L7945521 відбулося у електронній формі.

Вимогами ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», встановлено, що одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

З наданих позивачем до матеріалів справи документів не вбачається наявність на документах, що мають складати договір кредитної лінії, одноразового ідентифікатора, яким відповідач мав би їх підписати.

У додатках до позовної заяви містяться Загальні умови договору позики, яка не містить ні даних позичальника, які могли би ідентифікувати його особу, ні його підпису одноразовим ідентифікатором, ні дати його вчинення тощо.

Позивачем до позовної заяви додані спеціальні умови договору позики №АG3967319 від 10.10.2018 р.

Дані умови містять ПІП - ОСОБА_2 , хоча укладався договір кредитної лінії №L7945521, додаткові угоди відсутні, також умови не містить підпису ні представника установи, яка кредитує, ні самого позичальника.

Також позивачем, до матеріалів справи для дослідження судом не надано належним чином завіреної заяви позичальника, яка мала бути подана ним кредитору через Особистий кабінет на порталі останнього, Умов користування порталом, Політики конфіденційності, Паспорта споживчого кредиту, Загальних умов договору кредитної лінії та Пропозиції кредитора щодо Спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії, що мали бути надіслані відповідачу для ознайомлення та погодження через Особистий кабінет на порталі, як і самого договору про надання кредиту.

Як стверджує, позивач електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 вказаного вище закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Вищевказані документи, додані до позовної заяви на підтвердження факту укладення кредитного договору такого не містять.

Вимогами ч.1 ст. 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (пров. № 61-517св18) банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Суду представником позивача не надано в якості доказів первинних документів про надання ОСОБА_1 кредитних коштів та на яку суму, як і доказів того, яким чином ці кошти були їй надані (немає інформації щодо наявності банківської картки, на яку міг бути виконаний переказ чи інформації щодо зарахування цих коштів на належний їй банківський рахунок) на виконання умов договору кредитної лінії № L7945521 від 10.10.2018, що позбавляє суд можливості оцінити докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Наданий до позовної заяви, розрахунок заборгованості за договором № L7945521 за період 06.11.2018, 06.11.2018 від 20.05.2024 26.06.2024, суд не може прийняти як самостійний доказ наявності заборгованості у відповідача та її розміру, так як такий розрахунок не є первинним документом, а інших допустимих доказів на підтвердження кредитної заборгованості позивачем не надано.

Вказане відповідає правовій позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 760/32527/18 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд наголошує, що до позовної заяви позивачем надано розрахунок інфляційних та інших втрат, санкцій до договору кредитної лінії № L7945521 від 10.10.2018 за період 10.08.2021-08.08.2024. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості.

Крім того, позивач стверджує, що до нього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором кредитної лінії № L7945521, укладеним між ТОВ "ФК "Дінеро" та ОСОБА_1 на підставі Договору відступлення прав вимоги № 06112018-DG від 06.11.2018 р.

Також, слід звернути увагу на те, що згідно умов п. 1.1 Договору відступлення прав вимоги № 06112018-DG від 06.11.2018 р. визначено, що на умовах, встановлених цим договором, кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрах боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості).

Відповідно до Розділу 2 Договору Форма Реєстру наведена в Додатку № 1 до цього Договору. При цьому, не зважаючи на те, що згідно п.8.3 та 13.7 Договору, Реєстр боржників, є невід`ємною частиною договору - такого Реєстру до матеріалів справи не долучено, як і Акту прийому-передачі.

Також, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення прав вимоги, який є оплатним, стороною позивача не надано.

Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається на учасників справи.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

З аналізу викладеного, судом встановлено, що позивачем не надано суду належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів того, що ТОВ «ВІН ФІНАНС» має право грошової вимоги до ОСОБА_1 та стягнення з неї заборгованості за договором кредитної лінії; отримання відповідачем коштів за договором кредитної лінії та наявності у неї заборгованості, яка виникла внаслідок порушення нею умов договору кредитної лінії; а також правильність розрахунку її розміру.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

На підставі викладених вище фактичних обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування понесених позивачем судових витрат, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 15-16, 81, 89, 141, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников