КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Желепи О.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В.П., повне судове рішення складено 09 червня 2025 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавська Мирослава Адамівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його цивільна дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою він проживав однією сім`єю.

Позивач зазначає, що познайомився із ОСОБА_3 у м. Києві у 2010 році та приблизно через місяць почали жити разом за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого вони весь час проживали разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Позивач робив ремонт в квартирі та дбав за своєю жінкою, адже в неї був цукровий діабет та їй потрібна була періодично допомога за станом здоров`я. У зв`язку з тим, що зазначена вище квартира була в іпотеці у банку з 2012 року, позивач, працюючи, також сплачував за борговими зобов`язаннями ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Позивач подбав про її поховання та усі витрати взяв на себе. Також перевів на себе боргові зобов`язання ОСОБА_3 згідно кредитного договору за № HL16050 від 30 листопада 2012 року та погасив їх в повному обсязі.

Після її смерті звернувся до нотаріуса та подав заяву про відкриття спадкової справи на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Стверджує, що позивач та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом з 2010 року, наведене свідчить, що між позивачем та ОСОБА_3 склалися відносини, що притаманні сім`ї. Встановлення факту проживання однією сім`єю не менше 5 років до часу відкриття спадщини та ведення спільного господарства необхідно йому для оформлення спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Мотивуючи наведеним, просить встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом 5 років до відкриття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявність у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, та не свідчать про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин у справі.

Вказує, що зазначені у позовній заяві обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи, у тому числі документами та показаннями свідків, які свідчать про тривале спільне проживання сторін однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат та взаємної підтримки. Однак суд першої інстанції, всупереч вимогам частини 6 статті 81 ЦПК України, не надав цим доказам належної правової оцінки та фактично дійшов висновків, що ґрунтуються на припущеннях, унаслідок чого ухвалив необґрунтоване та необ`єктивне рішення.

Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права й обов`язки. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що при вирішенні спорів про спадкування осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до відкриття спадщини, судам необхідно враховувати саме фактичні сімейні відносини, а не формальну відсутність реєстрації шлюбу.

Зазначає, що для спадкування за статтею 1264 ЦК України необхідно встановити факт проживання однією сім`єю та тривалість таких відносин не менше п`яти років до моменту відкриття спадщини. Саме ці юридичні факти у даній справі підтверджуються зібраними доказами та показаннями свідків.

Уважає, що усі докази, подані до суду першої інстанції відповідно до статей 76-80 ЦПК України, у своїй сукупності є достатніми для встановлення обставин, що входять до предмета доказування. Проте суд без належного обґрунтування визнав їх недостатніми та відмовив у задоволенні позову, що суперечить матеріалам справи та вимогам закону. Сукупність наведених обставин свідчить про істотні порушення норм процесуального і матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.

5. Позиція учасників справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Інші учасників прави у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомляли.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

З даних свідоцтва про смерть НОМЕР_1 убачається, що ОСОБА_3 померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

З даних лікарського свідоцтва про смерть №020-2520 від 29 серпня 2022 року убачається, що ОСОБА_3 померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із даних довідки про причину смерті від 29 серпня 2022 року убачається, що причину смерті не встановлено через гнильні зміни трупа (а.с. 7).

З даних довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу №23/01-16 від 08 вересня 2022 року убачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А. заведено спадкову справу №14/2022 за заявою ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка до дня смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

З даних витягу про державну реєстрацію прав КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна убачається, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНОП Падалка Р.О. 30 листопада 2012 року (а.с. 18).

Згідно даних договору іпотеки нерухомого майна від 30 листопада 2012 року убачається, що між ОСОБА_3 та ПАТ "Універсал Банк", яке є правонаступником ВАТ "УніверсалБанк", укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 11-16).

18 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ "УніверсалБанк" із заявою, у якій вказав, що приймає спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 .. Просив надати реквізити для здійснення повного погашення існуючої заборгованості за кредитними зобов`язаннями в межах кредитного договору №HL16050 від 30 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ "УніверсалБанк" (а.с. 20).

14 липня 2023 року між АТ "УніверсалБанк" та ОСОБА_1 укладено договір про переведення боргу за кредитним договором №HL16050 від 30 листопада 2012 року, відповідно до якого сторони визнають, що станом на 14 липня 2023 року загальний розмір заборгованості первісного позичальника перед банком за кредитним договором №HL16050 від 30 листопада 2012 року, укладеного між Первісним позичальником та Банком становить 99 512,30 гривень (а.с. 21).

14 липня 2023 року позивач звернувся до АТ "УніверсалБанк" із заявою, у якій просив зарахувати кошти у сумі 83 588,27 гривень як повне дострокове погашення кредиту та інших грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором (а.с. 22).

Згідно даних квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №TR.67815459.5072.9614 від 14 липня 2023 року убачається, що ОСОБА_1 на рахунок АТ "УніверсалБанк" на погашення заборгованості за кредитним договором №HL6050 від 30 листопада 2012 року сплачено 99 512,30 гривень (а.с. 23).

З даних витягу з реєстру територіальної громади №2022/001977821 від 11 грудня 2022 року убачається, що задекларованим місцем проживання ОСОБА_1 з 07 грудня 2022 року значиться АДРЕСА_3 (а.с. 26).

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У статті 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99) (див. постанову Верховного Суду від 03 листопада 2025 року в справі № 394/565/21).

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (див. постанови Верховного Суду від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц, від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц).

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо (див. постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 та інших.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (див. постанову Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

У частинах 1, 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, для набуття права на спадкування за законом у четвертій черзі необхідним є одночасне та безумовне встановлення двох юридичних фактів:

- проживання особи зі спадкодавцем однією сім`єю;

- тривалість такого проживання не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

При цьому саме по собі спільне проживання в одному житловому приміщенні або наявність особистих відносин не є достатніми для визнання осіб такими, що проживали однією сім`єю у розумінні частини 2 статті 3 СК України та статті 1264 ЦК України. Обов`язковою є наявність сукупності об`єктивних ознак реальних сімейних відносин, зокрема спільного побуту, спільного бюджету, взаємних майнових і немайнових прав та обов`язків, участі у витратах на утримання житла, довготривалості та стабільності таких відносин.

Разом із тим, як правильно установив суд першої інстанції, надані позивачем докази не підтверджують у необхідному та достатньому обсязі існування саме таких сімейних відносин протягом п`яти років до смерті спадкодавця.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про: наявність спільного бюджету сторін; спільне ведення господарства; систематичну участь позивача у витратах на утримання спірної квартири; наявність взаємних прав та обов`язків, характерних для членів сім`ї.

Подані письмові докази не підтверджують факту реальної економічної та побутової єдності сторін, а показання свідків, на які посилається скаржник, носять загальний, оціночний характер та ґрунтуються переважно на суб`єктивному сприйнятті особистих взаємин сторін, а не на конкретних фактах, які б свідчили про існування між ними саме сімейних відносин у правовому розумінні.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції дійшов висновків, заснованих на припущеннях, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, дотримуючись вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, надав оцінку кожному доказу окремо та в їх сукупності, обґрунтовано зазначивши, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тягар доведення покладений саме на позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що сам факт подання заяви про відкриття спадщини, погашення кредитної заборгованості спадкодавця, укладення договору про переведення боргу або вчинення інших дій після смерті спадкодавця не є доказом проживання однією сім`єю до часу відкриття спадщини та не підтверджує наявність сімейних відносин у розумінні статті 1264 ЦК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що твердження скаржника про проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю не узгоджуються з об`єктивними даними матеріалів справи щодо обставин смерті ОСОБА_3 . Так, відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, причину смерті спадкодавця не було встановлено у зв`язку з гнильними змінами трупа, що свідчить про відсутність своєчасного виявлення факту смерті та ненадання негайної допомоги або звернення за медичною допомогою з боку осіб, які нібито проживали зі спадкодавцем однією сім`єю. Колегія суддів уважає, що за умови реального спільного проживання та ведення спільного побуту смерть особи, як правило, фіксується без зволікань членами сім`ї або близькими особами, що перебували з нею у постійному побутовому контакті. Зазначені обставини у своїй сукупності обґрунтовано ставлять під сумнів доводи скаржника про фактичне та постійне проживання із ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем обставин, які є юридично значимими для встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 , відтак правомірно відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 19 січня 2026 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова