Провадження №2/523/1117/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участі секретаря судового засідання Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі №17 м. Одеси, у загальному позовному провадженні, цивільну справу № 523/10138/18, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ЖСК «Ленінський 26» про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ЖСК «Ленінський 26» про визнання заповіту нікчемним та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Доводи позову.

25.07.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ЖСК «Ленінський 26» про визнання права власності в порядку спадкування, яким просить:

- визнати за ним право власності на в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м.

Обґрунтовано позовні вимоги наступним: ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . Після смерті батька, залишилось спадкове майно: частина квартири АДРЕСА_1 . Спадкове майно належало померлому, як члену житлово-будівельного кооперативу «Ленінський-26», пай за квартиру був виплачений повність в січні 1991 року в сумі 8122,43 карбованців, що підтверджується довідкою №196 від 23.09.2013 року. Інші частина квартири належить колишній дружині померлого, та матері позивача і відповідача ОСОБА_4 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2004 року по справі № 2-308 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину кооперативної квартири, визнано право власності та виділено в користування житлову кімнату та лоджію. 09.08.2013 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все майно заповів позивачу. Спадкоємцем за законом першої черги є сестра позивача ОСОБА_2 . У встановлений законом строк позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте. Постановою державного нотаріуса Четвертої Одеської державно нотаріальної контори Бойченко О.Є. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, за відсутності правовстановлюючого документа. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав.

18.04.2019 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , ЖСК «Ленінський 26», яким просила: визнати недійсним заповіт від 09.08.2013 року, реєстраційний номер 2421, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на частину квартири АДРЕСА_1 .

Обгрунтовано позовні вимоги наступним: батько сторін тяжко хворів, після перенесеного 15 травня 2012 року інсульту, він став практично нерухомим, потребував постійного стороннього догляду, також дана хвороба позначалась і на його психічному стані, тому вона вважає що станом на дату заповіту, він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Батько зовсім не розумів українську мову, а заповіт складений та прочитаний уголос українською мовою. З 16.05.2012 по 12.06.2012 батько перебував у Одеській клінічній лікарні, після цього був доставлений до квартири АДРЕСА_1 , де був під наглядом дільничного терапевта міської поліклініки №29 ОСОБА_5 . Перші пів року за батьком доглядала мати сторін, але через вік та стан здоров`я це для неї стало складно, крім того стан його здоров`я не покращувався. Батько сторін був прикутий до ліжка, практично не рухався, часто заговорювався та думав, що він їду кудись у відрядження. Його стан за допомогою ліків стабілізувався, однак не поліпшився, ні одразу після інтенсивного лікування, ні перед смертю, тому батько не міг з власної волі зробити заповіт. У встановлений законом шестимісячний строк відповідач звернулась до нотаріальної контори та прийняла спадщину, де дізналась по наявність заповіту.

Пізніше відповідач ОСОБА_2 звернулась із заявою про зміну предмета позову, якою просила визнати нікчемним заповіт, та визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Обгурнтовано заяву тим, що заповіт складений із порушенням вимог закону щодо форми та його посвідчення, а саме посвідчення заповіту проводилось за іншою процедурою, ніж вказано у заповіті. Свідок зазначений у заповіті повідомив про невідповідність обставин зазначених у заповіті реальним подіям того дня.

Судові дебати ОСОБА_1 надав у письмовому вигляді, просив його позов задовольнити. Зазначив, що у зв`язку із хворобою його батька, в помешканні квартири АДРЕСА_1 , було складено та підписано заповіт. Воля його батька була вільно та добровільною, достатньо володів українською мовою. Особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірена. Особи свідків, які прочитали заповіту уголос до його підписання, і поставили на заповіті свої підписи, було встановлено, їх дієздатність перевірена. На прохання батька, у зв`язку із його хворобою, заповіт було підписано в присутності свідків, підпис поставила ОСОБА_6 . Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прочитали текст заповіту самостійно, перед підписанням. Свідкам було роз`яснено таємницю заповіту. Всі ці обставини підтвердили свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та приватний нотаріус Русских С.Б. у судових засіданнях. Нажаль, свідок ОСОБА_8 (77 років) через свій похилий вік і давнину події, та моральний примус з боку позивачки, не змогла надати суду підтвердження обставин складання і підписання заповіту у повному обсязі. Заповіт був складений у відповідності до норм чинного на час його посвідчення законодавства.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Бабакова В.П. від 27 серпня 2018 року було прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ЖСК «Ленінський 26» про визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Бабакова В.П. від 06 грудня 2018 року було витребувано з Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 .

27.02.2019 року до суду надійшла спадкова справа № 530/2017 заведена до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Бабакова В.П. від 25 липня 2019 року було витребувано з Одеської обласної клінічної лікарні та міської поліклініки №29 м. Одеси амбулаторну картку та історію хвороби ОСОБА_3 .

02.09.2019 до суду надійшла відповідь на ухвалу, згідно якої в.о. директора КНП «Консультативно-діагностичний центр №29» Одеської міської ради Фреїв О.М. повідомив суду, що в базі реєстру громадянин ОСОБА_3 не зареєстрований, його медична документація медична амбулаторна картка (в.025/о) відсутня.

Протокольною ухвалою від 11.09.2019 року судом було закрито підготовче провадження, та суд перейшов до розгляду справи по суті.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Далеко К.О. від 26 лютого 2021 року, у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_9 , прийнято цивільну справу до свого провадження, та призначено судове засіданні по суті.

Під час розгляду справи по суті, судом було вислухано сторін, та допитано свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , нотаріуса Русских Світлану Борисівну.

ІІІ. Позиції сторін, покази свідків.

У судове засідання сторони раніше подали заяви про подальший розгляд справи у їх відсутність, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, зокрема ОСОБА_1 та ЖСК "Ленінський-26" судовими повістками, а ОСОБА_2 шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету в Електронному суді її адвокату Остапишеної В.М., в порядку ч.5 ст. 130 ЦПК України.

Сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , її адвокат Остапишена В.М., приймали участь у попередніх судових засіданнях, їх пояснення наведені судом нижче. Представник відповідача ЖСК «Ленінський 26» не забезпечив явку свого представника на жодне судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , з`явившись до судового засідання, підтримав позовну заяву у повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив, що його сестра не доглядала за батьком, мати допомагала доглядати лише спочатку. За батьком доглядав особисто позивач та люди, яких він наймав. При посвідченні заповіту були присутніми свідки. Зараз в квартирі мешкає мати сторін. Складення заповіту відбулось з вільної волі його батька, він розумів значення своїх дій та керував ними. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, зазначив що померлий батько розумів українську мову, і на запитання нотаріуса, що заповіт складається українською мовою, він повідомив, що все зрозуміло. Його сестра жодного разу не приходила до батька, та не допомагала.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , з`явившись до судового засідання, просила відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов, оскільки заповіт складений із порушенням закону, що підтверджується свідченнями свідків. Померлий батько сторін не володів українською мовою, якою складено заповіт, та внаслідок хвороби не розумів значення своїх дій.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Остапишена В.М., з`явившись до судового засідання, просила відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов. Складений заповіт є нікчемним по формі, порушена процедура його складення, що підтверджується свідченнями свідків.

Свідок ОСОБА_8 , будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка, була схвильована, на що суд неодноразово звертав увагу, це підтверджується записом судового засідання. Свідок пояснила, що вона являється сусідкою ОСОБА_10 , до неї прийшов ОСОБА_11 , із трьома жінками, щоб вона підписала лист, вона і підписала, однак вона не знала, що підписала. Коли це було, вона не пам`ятає. Вона не виходила із свої квартири, не заходила в кімнату до заповідача, підписувала взагалі у себе на кухні, вони живуть на одній площадці, куди також зайшли всі люди з ОСОБА_12 , та складали документ. Цих людей вона не знала. Вони з дому прийшли, вона і підписала, їй нічого не говорили взагалі. Вона вважала, що це документ для пенсії. На питання адвоката Остапишеної В.М., про те, хто саме до неї прийшов, свідок ОСОБА_8 вже повідомила, що прийшов ОСОБА_13 , дві жінки, та ще був мужчина. До цього ОСОБА_12 їй не телефонував, не говорив, що прийде. Заповідач після інсульту не ходив, він був лежачий, вона рідко до них заходила, ніколи не говорив їй ОСОБА_14 , що хоче скласти заповіт на користь сина. Свідок запустила всіх до себе на кухню, не розуміла для чого. Коли суд намагався уточнити неточності у показах, в частині складу людей, які до неї зайшли, свідок повідомила що це вже вона не пам`ятає. Повідомила, що ОСОБА_12 не говорив, що це пенсійні документи, це свідок сама так подумала. Їй подзвонили у двері, вона відкрила, зайшли в квартиру, та почали писати, вона погодилась підписати. ОСОБА_12 нічого не говорив свідку. На запитання суду, так що Ви підписували, Вам роз`яснили, свідок промовчала.

Свідок ОСОБА_6 , з`явившись до судового засідання, пояснила вона знайома ОСОБА_12 , ОСОБА_15 вона бачила раніше, вони проживали в одному будинку. Свідок повідомила, що була свідком та підписантом волі ОСОБА_16 на посвідчення заповіту на користь сина. За пару днів до посвідчення заповіту, ОСОБА_12 її запросив, їй повідомив дату, вона погодилась. Вони прийшли в квартиру, ОСОБА_14 був лежачий, не один рік, вона знає це, тому що її чоловік займався його реабілітацією. В день посвідчення заповіту, вона приїхала до квартири ОСОБА_10 , зайшла в квартиру, в кімнату, там був лежачий ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , сиділка, яка була в іншій кімнаті, вона доглядала за заповідачем, нотаріус Русских, вони усі стали зліва від ліжка ОСОБА_3 , а біля його ніг стояла бабулічка тьотя Муся. Нотаріус роз`яснила всім права, повідомила для чого всіх викликали, нотаріус запитала, хто може прочитати уголос чітко заповіт на українській мові, заповіт уголос чітко зачитав ОСОБА_17 . Нотаріус запитала, чи всі все чітко зрозуміли із того, що було прочитано, чи потрібно ще раз повторити, всі усе зрозуміли. ОСОБА_18 не було стола, тому всі пройшли на кухню, там був стіл, поставити підписи. На кухні у ОСОБА_3 , нотаріус ще раз запитала, чи всі все зрозуміли, заперечень не було, всі поставили підписи. Спочатку поставив підпис ОСОБА_17 , за ним вона ОСОБА_6 , а за нею тьотя ОСОБА_19 . Свідок роз`яснила, що тьотя ОСОБА_19 , це ОСОБА_8 . ОСОБА_17 це син ОСОБА_6 . На момент посвідчення заповіту, вона з сином ОСОБА_20 разом не проживала. З 1989 по 2003 рік свідок проживала в цьому будинку. Чоловік свідка ОСОБА_21 робив реабілітаційний масаж ОСОБА_22 , по 10 12 сеансів, з певними проміжками, протягом приблизно трьох років, надіялися він стане на ноги. ОСОБА_14 особисто говорив свідку та її чоловіку, що він дякує сину ОСОБА_12 , що він за ним доглядає, і говорив що все ОСОБА_12 , оскільки він з ним стільки часу займається. ОСОБА_12 консультувався у її чоловіка, яке краще обрати ліжко, як обробляти пролежні. На момент посвідчення заповіту, ОСОБА_14 розумів все що відбувається, навіть жартував. Заповіт уголос йому зачитували, питали, чи не має проблем з українською мовою, він відповів що ні, читайте, він все розуміє. Про заповіт свідок чула він ОСОБА_16 , ще до посвідчення заповіту, однак не змогла повідомити точну дату цієї розмови. Місце посвідчення заповіту квартира ОСОБА_16 , на п`ятому поверсі, а на восьмому поверсі раніше проживала свідок. Свідок пояснила, що коли виходиш на п`ятому поверсі з ліфта, одразу ліва квартира ОСОБА_16 , трьох кімнатна. В день посвідчення заповіту, раніше або пізніше, свідок ніколи не заходила до квартири ОСОБА_8 . Свідок знає ОСОБА_8 , як тьотю ОСОБА_23 . Ніколи свідок не заходила в квартиру ОСОБА_8 , разом із ОСОБА_1 . Інколи, коли свідок приходила до ОСОБА_16 із чоловіком, вона в квартирі зустрічала колишню дружину ОСОБА_16 , з якою завжди віталась, до неї свідок виявляла повагу, колишня дружина також віталась зі свідком, та уходила до своєї кімнати. Послуги масажу оплачував ОСОБА_1 , не завжди грошима.

Нотаріус ОСОБА_24 , будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що ОСОБА_1 являвся її клієнтом, він запросив її для посвідчення заповіту батька ОСОБА_3 , у родинних відносинах із сторонами вона не перебуває. Події посвідчення заповіту відбувались дуже давно, тому вона повідомить лише те, що зберіглося в її пам`яті. Вона виїхала на місце, це була однокімнатна квартира, кімната, де перебував спадкодавець, ліжко стояло зліва, заповідач лежав на спеціалізованому ліжку, праворуч були меблі, тумбочка для ліків, при вході диван. Нотаріус ознайомилась із позовом ОСОБА_2 , однак у позові не зазначено в чому саме вона вбачає порушення форми та процедури. Нотаріус почула, зі слів, що претензії зводяться до того, що заповіт прочитали в присутності заповідача, а підписували на кухні, в цьому ОСОБА_2 вбачає порушення процедури. Форма заповіту дотримана, процедура також дотримана, у заповіті зазначено місце та час складання, зазначено що свідки залучались, вони були присутні при посвідченні заповіту. Нотаріус максимум за день до посвідчення заповіту, приїхала спочатку із ОСОБА_1 до заповідача, оскільки він сказав, що його батько бажає скласти заповіт, тому нотаріус поїхала подивитися на чоловіка, який бажає скласти заповіт, чи розуміє він значення своїх дій. Заповідач був ослаблений, після інсультної хвороби, він сказав що за ним доглядає його син, є ще донька, однак з нею погані відносини, і він бажає залишити сину квартиру, оскільки він оплачує доглядальницю, купує йому ліки, він купив спеціалізоване ліжку. Нотаріус побачила, що заповідач не зможе сам підписати заповіт, внаслідок слабкості, однак розум у заповідача був ясний, свою волю він чітко виразив. При підготовці заповіту у нотаріуса були копії паспортів всіх людей, які виявили бажання бути свідками заповіту, і нотаріус підготувала заповіт. В день посвідчення заповіту нотаріус приїхала до заповідача, в його кімнаті перебувало троє людей два свідки, які зазначені у заповіті, та підписант, також нотаріус пам`ятає жінку доглядальницю в квартирі, чи була цю жінка присутня при безпосередньому посвідченні заповіту, нотаріус не пам`ятає. У кімнаті на ліжку лежав заповідач, також у кімнаті перебували три особи, які були задіяні у складенні заповіту та жінка доглядальниця. В день посвідчення заповіту, нотаріусу були надані оригінали паспортів всіх свідків та підписанта, вона звірила копії з оригіналами, встановила особи свідків та підписанта. В реєстр були внесені всі дані, в день посвідчення заповіту. По процедурі, свідкам була роз`яснена процедура, більш того свідки уголос прочитали заповіт в присутності заповідача, що відповідає положенням закону. Так як там не було можливості розміститися із реєстром, це велика тяжка книга, то всі вийшли на кухню. Заповідач підтвердив, при всіх, що його воля залишити його майно сину, після чого всі перемістилися на кухню, для підписання, і нотаріус не вбачає у цьому порушення процедури. Із свідками нотаріус не була знайома раніше. До посвідчення заповіту нотаріус не була знайома із ОСОБА_1 , однак вона точно не може сказати, чи звертався до неї ОСОБА_1 пізніше, оскільки пройшло дуже багато часу. Також нотаріус не пам`ятає, чи був присутнім спадкоємець ОСОБА_1 в кімнаті, при посвідченні заповіту. Нотаріус слідкувала за процедурою вчинення нотаріальних дій, а не за спадкоємцем. Нотаріус запитувала у заповідача, чи зрозумілий йому заповіт, чи він його підтверджує, на що він відповів так, це моя воля. Нотаріус пам`ятає, що будинок, куди вона виїжджала, був дев`ятиповерховий, вона була в одній кімнаті, тому вона думала що це однокімнатна квартира, скільки там кімнат, вона не знала. Кухня була біля кімнати, де знаходився заповідач. Із кімнати, всі одразу перейшли до кухні, це була добра воля спадкодавця.

Судові засідання по справі були неодноразово відкладені, за клопотаннями стрін, у зв`язку із викликом свідків, у звязку із відсутністю доказів належного повідомлення сторін по справі, у зв`язку із повітряною тривогою, та відсутністю в суді світла.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Вивчивши обставини справи, вислухавши учасників справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши і оцінивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову, та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 являвся членом Житлово-будівельного кооперативу «Ленінський 26» з 1976 року, квартира АДРЕСА_1 , побудований у 1976 році. Загальна площа квартири 62,2 кв.м.

Станом на 01 січня 1991 року ОСОБА_3 повністю виплатив пай, який складав 8122,43 руб. Це підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Ленінський 26» від 23.09.2013 року за №196.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Оскільки за обставин цієї справи ОСОБА_3 , будучи членом ЖБК «Ленінський -26» повністю сплатила пайовий внесок за спірну квартиру, а законодавство до 2013 року не передбачало обов`язкової державної реєстрації права власності, то ОСОБА_3 є таким, що набув право власності на квартиру за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові від 15 жовтня 2025 року по справі № 201/1512/22, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано 13 серпня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2004 року по справі № 2-308 2004 року, яке набрало законної сили 29.03.2004 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя. Виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17,2 кв.м., лоджію площею 2,28 кв.м., залишено підсобні приміщення: кухня, ванна, туалет та коридор в загальному користуванні сторін.

19.01.2005 року ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом КП БТІ, номер витягу: 6254925.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч.3 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно, 01 січня 2017 року відкрилась спадщина до майна ОСОБА_3 , до складу якої увійшла частка квартири АДРЕСА_1 .

Згідно Глав 85 та 86 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом, або за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Матеріали справи містять заповіт від 09 серпня 2013 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрований в реєстрі за №2421, згідно якого ОСОБА_3 , діючи добровільно без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, розуміючи значення своїх дій, достатньо володіючи українською мовою для складання цього документа, в присутності двох свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на випадок своєї смерті, зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не знаходилось і з чого би воно не складалось і, взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати, і на що він за законом матиме право, він заповів ОСОБА_1 .

Також, заповіт містить наступні відомості:

- Зміст статтей 1241, 1254, 1307 Цивільного кодексу України йому роз`яснено нотаріусом.

- На його прохання текст заповіту надруковано з його слів а допомогою технічних засобів.

- За ОСОБА_3 у зв`язку з хворобою, текст заповіту, який прочитано свідками уголос, на його доручення, в його та нотаріуса присутності, підписала ОСОБА_6 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

- ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами заповідача та спадкоємцями за заповітом, зачитали цей заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому.

- ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , роз`яснено зміст ст. 1255 ЦК України про те, що вони не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складання заповіту та його змісту.

- у зв`язку з хворобою ОСОБА_3 не може особисто прочитати текст заповіту уголос та підписати власноручно, за його дорученням, в його та моїй, нотаріуса, присутності текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними ним свідками: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Заповіт від 09 серпня 2013 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрований в реєстрі за №2421, містить підписи: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Матеріалами справи підтверджується, що померлий спадкодавець ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3 . Разом із спадкодавцем, за цією адресою, були зареєстровані та проживали: ОСОБА_1 (з 1989 року) син та позивач по справі, та ОСОБА_4 (з 1976 року) колишня дружина. Ці обставини підтверджуються Довідкою ЖБК «Ленінський-26» від 15.05.2017 №223 та від 24.07.2017 № 279, від 15.05.2017 № 224.

Відповідно до ч.1 ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми померлого спадкодавця ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 являється спадкоємцем спадкодавця ОСОБА_3 за заповітом від 09 серпня 2013 року, нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрованим в реєстрі за №2421.

З огляду на викладене, суд констатує що позивача за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом, після смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

12 червня 2017 року до Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто у встановлений законом шестимісячний строк, звернулась ОСОБА_2 (донька спадкодавця).

Предметом зустрічного позову ОСОБА_2 являються вимоги про визнання нікчемним заповіту від 09 серпня 2013 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрованого в реєстрі за №2421, з огляду на порушення вимог щодо його форми та посвідчення.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21) зазначено, що: «за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У справі, яка переглядається: суди відмовили в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту внаслідок недоведеності, що заповідач не підписувала заповіт; суди не врахували, що позовна вимога про встановлення факту нікчемності заповіту не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави. Тому судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту слід змінити в мотивувальній частині. Проте суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту».

Аналогічні положення містяться у постанові постанові Верховного Суду від 13.01.2025 № 444/373/18 (61-12689св23), постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі №681/196/20.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , в частині вимог про визнання нікчемним заповіту від 09 серпня 2013 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрованого в реєстрі за №2421, оскільки позовна вимога про визнання нікчемним заповіту не є ефективним способом захисту прав.

У той же час, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 заявлено позовні вимоги про визнання права власності на частку спірної квартири, в порядку спадкування за законом.

Здійснюючи розгляд саме цієї позовної вимоги, суд оцінює заповіт від 09 серпня 2013 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрований в реєстрі за №2421, на предмет наявності правових підстав для висновку про його нікчемність.

Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до ч.2 - 4 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 207 ЦК України визначено, що, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Аналогічні положення містяться в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/503 за змістом якого заповіт має бути підписаний особисто заповідачем. Заповіт за дорученням заповідача може бути підписаний іншою фізичною особою лише у випадку, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт.

Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Аналогічні положення щодо посвідчення заповіту при свідках містяться в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/503.

20 липня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 461/2565/20, провадження № 61-21209св21 (ЄДРСРУ № 105533339) зауважив, що:

- за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом;

- нотаріальне посвідчення заповіту за кордоном покладено на консульські установи та дипломатичні представництва України;

- право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права;

- свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача;

- свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання;

- кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.

Тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, має наслідком нікчемність заповіту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

У судовому засіданні, показами сторін та свідків, знайшли своє підтвердження обставини хвороби ОСОБА_3 , що він станом на дату посвідчення заповіту 09.08.2013 року, перебував у лежачому стані.

Разом із тим, обставини того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, що він не розумів значення свої дій, та не міг керувати ними, жодними належними та допустимими доказами судом не встановлено, та ОСОБА_2 не доведено.

При цьому, суд також враховує, що заповіт не посвідчувався перед смертю спадкодавця, а був посвідчений за 3,5 роки до його смерті.

Судом встановлено, що заповіт від 09 серпня 2013 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрований в реєстрі за №2421, за ОСОБА_3 , у зв`язку з хворобою, на його доручення, в його та нотаріуса присутності, підписано ОСОБА_6 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначене відповідає п.2 ч.2 ст. 1247 Цивільного кодексу України та ч.4 ст. 207 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні ОСОБА_6 , будучи допитаною в якості свідка, підтвердила підписання нею заповіту, замість спадкодавця ОСОБА_3 , внаслідок його хвороби, та вільне волевиявлення спадкодавця саме на таке розпорядження належним йому майном.

Також, заповіт містить окремо підписи трьох осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , крім підпису нотаріуса, яка посвідчила заповіт.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Остапишена В.М., посилалась у судовому засіданні на наявність підстав для визнання нікчемним оспорюваного заповіту, оскільки він підписувався на кухні, а не в кімнаті спадкодавця, також свідок зазначений у заповіті повідомив її довірительці про невідповідність обставин, зазначених у заповіті, реальним подіям.

Надаючи правову оцінку місцю посвідчення заповіту, суд виходить із того, що у доктрині та судовій практиці під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторони (сторін) та/або його фіксація. Проте розуміння «місця складення заповіту» як певного місця де здійснюється вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на місце як елемент письмової форми.

Під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому.

Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов`язків. Натомість «місце складення заповіту» сутністно відмінна від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов`язків.

«Місце складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом заповіту.

Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові від 06 липня 2022 року у справі №681/196/20.

З огляду на викладене, підписання заповіту на кухні в квартирі АДРЕСА_1 , за підтверджених у судовому засіданні обставин попереднього встановлення дійсної волі спадкодавця ОСОБА_3 , не свідчить про нікчемність заповіту.

Надаючи правову оцінку показам допитаних у судовому засіданні свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , нотаріуса Русских С.Б., суд зазначає наступне.

Покази допитаних у судовому засіданні ОСОБА_6 , нотаріуса Русских С.Б. узгоджуються між собою за обставинами посвідчення заповіту, підтверджують дійсність волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 , заповіт був прочитаний уголос, при спадкодавці. Свідки пам`ятають розташування квартири, навіть подробиці хто і де стояв по відношенню до ліжка ОСОБА_3 . Підпис свідка ОСОБА_7 на заповіті, та його присутність при посвідченні заповіту, прочитання заповіту, сторонами не оспорюється, підтверджується показами вищезазначених свідків, при цьому суд враховує поважність неможливості допиту свідка, внаслідок перебування за межами країни, однак одночасно приймає до ваги, що він був допитаний суддею Бабаковим В.П. під час розгляду ним справи.

У той же час, суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_8 , оскільки її свідчення були плутаними, вони спростовуються змістом самого оспорюваного заповіту, який містить дату народження та паспортні дані ОСОБА_8 , її підпис, та показами інших свідків посвідчення заповіту.

Суд констатує, що ОСОБА_8 хвилювалась під час допиту, про що головуючий зазначав під час фіксації процесу, заспокоюючи свідка, її свідчення фактично були зведені до того, що вона пустила в свою квартиру ОСОБА_25 з невідомими їй людьми, який прийшов без попередження, спочатку свідок говорила що це були лише дві жінки, потім додала що ще був чоловік, чому вони до неї прийшли, вона не знала, та не питала, при цьому з невідомих причин дозволила на своїй кухні скласти якість документи, вона не розуміла які, також вона не розуміла, що підписала, та не питала. Вона думала що це пов`язано з пенсією, однак про це їй ніхто не повідомляв. Свідок не змогла зазначити дату, коли до неї прийшли, також зазначила що їй нічого не повідомляли. В кінці допиту, на запитання суду, так що Ви підписували, Вам роз`яснили, свідок промовчала.

Відтак, судом не встановлені підстави вважати оспорюваний заповіт нікчемним, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, оскільки порушень вимог закону щодо форми заповіту та порядку його посвідчення, не встановлено.

Також у матеріалах справи немає доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 , на момент складення заповіту, не було вільним, і не відповідало його волі, а також доказів того, що на момент посвідчення заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), від 18 травня 2023 року в справі № 452/2368/19 про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження матеріалами справи, та підлягають задоволенню. Одночасно, суд відмовляє у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , оскільки вона позбавлена доказового та правового обґрунтування.

В порядку п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн,

Керуючись статтями 12,13, 259,263-265,268, ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ЖСК «Ленінський-26» про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,2 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , ЖСК «Ленінський 26» про визнання заповіту нікчемним та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 29.12.2025 року.

Суддя: К.О. Далеко