КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дуброва Євгена Валерійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2025 року (суддя Фролова І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Драчевська Юлія Юріївна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

встановив:

у листопаді 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини тривалістю три місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що її мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Буча Київської області. Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузмичем В.М., ОСОБА_2 заповіла їй усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, взагалі все те, що їй належало на день смерті і на що за законом вона матиме право. Після смерті її матері відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка посилалась на те, що 12 листопада 2024 року вона звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Драчевської Ю.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак цього ж дня їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею пропущено шестимісячний строк для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому вона змушена звернутись до суду з цим позовом.

Позивачка стверджувала, що строк на прийняття спадщини нею був пропущений по тій причині, що вона вважала, що оскільки є заповіт, то спадщину вона може оформити в будь-який час, оскільки фактично вона прийняла спадщину, так як проживала разом з матір`ю, хоча і була зареєстрована в іншому місці, а після смерті матері саме вона сплачувала усі комунальні платежі. Крім того, вона, будучи народною артисткою України, під час визначеного законом шестимісячного строку давала благодійні концерти, кошти з яких йшли на закупівлю ліків, транспорту та інших речей на потреби Збройних Сил України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дубров Є.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи.

Представник позивачки зазначає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував надані позивачкою докази, які підтверджують її активну громадську діяльність у зазначений період, у тому числі участь у благодійних заходах на підтримку Збройних Сил України, що прямо свідчить про наявність поважних причин пропуску цього строку.

Представник позивачки посилається на пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно якого однією з поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини є складні умови праці, які, зокрема пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними. Крім цього, згідно вказаної постанови тривала хвороба спадкоємців також є поважною причиною пропуску такого строку, а позивачка з 1 жовтня 2024 року по 11 листопада 2024 року проходила лікування у медичному центрі «BabyLuck», де їй було встановлено діагноз - помірний депресивний епізод з вираженими соматичними проявами у вигляді стійкої інсомнії та втрати апетиту.

Також, представник позивачки посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на момент смерті матері, позивачка фактично проживала разом з нею, що підтверджується належними письмовими доказами, зокрема квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг.

Представник позивачки зазначає, що Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зробив висновок про те, що сам факт реєстрації за місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Крім цього представник позивачки зазначає, що у зв`язку з непрофесійними діями адвоката Новікової В.Р., яка представляла позивачку у суді першої інстанції, до матеріалів справи не був долучений в якості доказу акт від 17 липня 2025 року, підписаний сусідами, які проживають за тією самою адресою, що й позивачка, про те, що остання фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 з січня 2018 року і до цього часу. Враховуючи, що ненадання такого доказу було процесуальним упущенням попереднього представника позивачки, адвокат Дубров Є.В. просить долучити цей доказ до матеріалів справи та дослідити його під час розгляду справи апеляційним судом.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Київська міська рада та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Драчевська Ю.Ю., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.136,137), у судове засідання не з`явилися, явку своїх представників не забезпечили, клопотання про відкладення апеляційного розгляду не подали, тому колегія суддів на підставі статті 372 ЦК України провела розгляд апеляційної скарги у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Грабового О.А., якийапеляційну скаргу підтримав, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Бучанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі

Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 16 квітня 2024 року (с.с.8).

Позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 6 листопада 1964 року Білоцерківським міськбюро РАГС Київської області (с.с.6).

12 листопада 2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Драчевської Ю.Ю. із заявою про відкриття спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2

12 листопада 2024 року приватним нотаріусом Драчевською Ю.Ю. позивачці надано письмове роз`яснення, що строк прийняття спадщини - шість місяців, тому їй необхідно звернутися до суду відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України (с.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено в передбаченому законом порядку поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини та існування об`єктивних, непереборних обставин та труднощів, які б перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини. При цьому, суд першої інстанції врахував, що для подання такої заяви позивачці не обов`язково було особисто прибувати до нотаріуса, оскільки вона не була позбавлена можливості направити відповідну заяву засобами поштового зв`язку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Матеріали справи не містять документів про місце проживання спадкодавця та позивачки на час відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

З наданих суду документів встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже шестимісячний строк для прийняття її спадщини закінчився 13 жовтня 2024

року.

Позивачка звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 12 листопада 2024 року, тобто з пропуском шестимісячного строку з дати відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23).

Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22, від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23.

У постанові від 7 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21 Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що, вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи.

Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини (постанова Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22).

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини: незнання про смерть спадкодавця; юридична необізнаність спадкоємця про порядок прийняття спадщини, похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, установлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування в депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця, оскільки глибокі душевні страждання через смерть близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.

Подібні за змістом правові висновки неодноразово викладав Верховний Суд, зокрема, у постановах від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 30

вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 3 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 7 грудня 2022 року у справі № 399/570/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 522/17537/18, від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 зазначено, що «за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду

Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та може бути визнано невиправденим втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.»

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

У справі, що переглядається, причинами пропуску строку для прийняття спадщини позивачка вказала: необізнаність, що за наявності заповіту, необхідно звертатися із заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини; фактичне

проживання з матір`ю та сплату комунальних послуг після її смерті; прийняття участі у благодійних концертах, за наслідками яких здійснювалася закупівля ліків, транспортні засоби та інше, що було передано до ЗСУ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені позивачкою причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не можна вважати поважними.

Як вже зазначалося вище, юридична необізнаність позивачки щодо порядку прийняття спадщини за заповітом, з огляду на незмінну практику Верховного Суду у цій категорії справ, не відноситься до об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали б поданню позивачкою заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Посилання позивачки на те, що вона, будучи народною артисткою України, давала благодійні концерти, не може розцінюватися, як поважна причина пропуску строку прийняття спадщини, оскільки не пояснює факт існування у позивачки об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для неподання заяви про прийняття спадщини і що вона була позбавлена можливості у встановленому законом порядку звернутись до нотаріуса.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що позивачка фактично проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг, є безпідставними, оскільки зазначені обставини не є підставою для надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував тривалу хворобу позивачки, що позбавляло її можливості подати заяву у визначений законом строк, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаними обставинами позивачка свої позовні вимоги не обґрунтовувала.

Частина 6 статті 367 ЦПК України визначає, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Також колегія суддів звертає увагу на положення частини 3 статті 367 ЦПК України, згідно яких докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 3 травня 2022 року у справі № 363/4124/15 зазначено, що відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга). Докази, які не були подані до суду першої інстанції,

приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя).

Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від особи, яка подає такий доказ, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Колегія суддів зазначає, що представником позивачки не було наведено виняткових обставин, за яких додані до апеляційної скарги докази, не були долучені до позовної заяви, а відтак не вбачає правових підстав для їх прийняття на стадії апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дуброва Євгена Валерійовича залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук