КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22/-ц/824/40/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 760/21897/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Борисової О.В., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Оксюти Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш Ольга Вікторівна, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23 вересня 2017 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Гаєвською О.О. було посвідчено заповіт ОСОБА_4 .

При складанні заповіту була допущена технічна описка, що виразилась у порушенні синтаксичної побудови речень документа. Згідно з текстом заповіту зазначено наступне: «Я, ОСОБА_4 ….. на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження:

- належну мені на праві особистої власності частину квартири номер АДРЕСА_2 та все моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде мені належати на день смерті і на що я матиму право за законом заповідаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2

- належну мені на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 заповідаю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер.

Єдиними спадкоємцями до майна померлого ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які вчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

27 серпня 2020 року державний нотаріус Сабадаш О.В. видала спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 1/7 частину квартири АДРЕСА_2 .

15 вересня 2020 року ОСОБА_3 подала на особистому прийомі в державній нотаріальній конторі заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом .

01 жовтня 2020 року державний нотаріус Сабадаш О.В. за результатом розгляду документів ОСОБА_3 для оформлення спадкових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 прийняла рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи своє рішення тим, що нею була надана правова оцінка заповіту в частині волевиявлення заповідачем бажання заповідати на ім`я ОСОБА_3 вищевказану квартиру. Зроблено посилання на те, що заповіт складений таким чином, що однозначно встановити волевиявлення померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в тій частині, де заповідано майно на ім`я ОСОБА_3 неможливо, оскільки у тій частині тексту, якою заповідано майно на користь ОСОБА_1 , зазначено, що йому заповідано все те, що буде належати заповідачу на день його смерті без будь-яких застережень.

На думку нотаріуса, ці два твердження протирічать одне одному, що може в майбутньому спричинити спори між спадкоємцями щодо отримання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 і це слугувало підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Вважає, що зміст заповіту містить логічні неточності, але з урахуванням того, що речення про волю заповідача передати ОСОБА_3 конкретно визначену квартиру в самому документі знаходиться після речення про заповідання ОСОБА_1 , можна тлумачити так, що воля відносно конкретної квартири заповіданої ОСОБА_3 є однозначною.

Технічна помилка при складанні заповіту нотаріусом Гаєвською О.О. допущена у зв`язку з використанням шаблону попередньо збереженого документа, згідно зі змістом якого був лише один заповідач. В таких випадках, як правило, вказують конкретне майно та все інше майно, яке буде належати заповідачу на день смерті.

Зміст заповіту в частині того, що ОСОБА_4 заповідав належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 саме ОСОБА_3 є однозначним, чітким та зрозумілим волевиявленням.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 9405 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 21 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та закрити провадження у справі з підстав, передбачених ст. 255 ЦПК України, за відсутністю предмета спору, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Жодних листів від державного нотаріуса Сабадаш О.В. щодо спільного тлумачення змісту заповіту у приміщенні Десятої київської державної нотаріальної контори відповідач не отримував. ОСОБА_3 також не зверталась до ОСОБА_1 з пропозиціями щодо спільного тлумачення змісту заповіту відповідно до вимог ст. ст. 213, 1256 ЦК України. Із листа державного нотаріуса Сабадаш О.В. від 15.09.2020 року, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що держаний нотаріус Сабадаш О.В. запропонувала ОСОБА_1 зустрітись з ОСОБА_3 у приміщенні нотаріальної контори 01.10.2020 року о 10.00 год. для спільного тлумачення тексту заповіту в частині волевиявлення заповідача ОСОБА_4 щодо спадкування спірної квартири. Відповідач ОСОБА_1 не міг отримати зазначеного листа державного нотаріуса Сабадаш О.В., оскільки у листі помилково зазначено адресу, за якою зареєстрована та проживає ОСОБА_3 , а саме: АДРЕСА_4 . Позивач не надала жодного доказу на підтвердження надсилання та вручення відповідачу ОСОБА_1 листа державного нотаріуса Сабадаш О.В. від 15.09.2020 року, а тому є достатні підстави вважати та стверджувати, що лист державного нотаріуса Сабадаш О.В. отримала ОСОБА_3 і дану обставину викривила та приховала від суду. Викривляючи фактичні обставини справи, позивач неправдиво стверджує, що відповідач проігнорував пропозицію державного нотаріуса щодо спільного тлумачення змісту заповіту.

Вказує, що із постанови державного нотаріуса Сабадаш О.В. від 01.10.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що нотаріус роз`яснила ОСОБА_3 її право, порядок та строки оскарження постанови. Відповідно до листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 06.10.2020, в діях та рішеннях державного нотаріуса Сабадаш О.В. не вбачається порушень вимог Закону України «Про нотаріат». З позовом про оскарження постанови державного нотаріуса Сабадаш О.В. від 01.10.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії та/або із вимогою про тлумачення змісту заповіту в порядку ст.ст. 213, 1256 ЦК України, ОСОБА_3 не зверталась та обрала неналежний спосіб захисту порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів.

Зазначає, що позивач не подала до суду жодного доказу на підтвердження юридичного спору з відповідачем стосовно тлумачення заповіту, щодо звернень до відповідача з проханням розтлумачити певним чином заповіт і не вимагала ухвалити судове рішення про тлумачення заповіту в установленому законом порядку. Позивач посилається на неправомірність постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте не оскаржує її до суду, як незаконну. Спірні правовідносини фактично пов`язані з тлумаченням змісту заповіту та «неправомірністю постанови» державного нотаріуса Сабадаш О.В. від 01.10.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Вважає вимоги про стягнення судових витрат із сплати судового збору у розмірі 9405,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000 грн. безпідставними. Стверджує, що у даній справі відсутній предмет спору, він є неналежним відповідачем у справі, та просить закрити провадження у справі за результатами підготовчого засідання з підстав, передбачених п.2 ч.2 ст. 200, п.2 ч. 1 ст.255 ЦПК України.

Вказує, що під час ухвалення рішення від 01.11.2021 року, в порушення вимог ст.ст. 213, 1256 ЦК України, ст. 263, ч.2 ст.264 ЦПК України, суд вийшов за межі позовних вимог та на свій розсуд здійснив тлумачення змісту заповіту на користь позивача ОСОБА_3 .

Посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що спільне тлумачення змісту заповіту в частині волевиявлення щодо спадкування не відбулося у зв`язку з неявкою ОСОБА_1 , а також про те, що твердження відповідача щодо не отримання ним вказаного листа державного нотаріуса не підтверджується жодним доказом у справі та є суб`єктивним. Ухвалюючи рішення у справі, суд, в порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України, обґрунтовує його існуванням спору щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , що на думку суду, підтверджується наявністю іншого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним та відкриттям загального позовного провадження. Проте, в порушення вимог ст.ст. 241, 242, 243, 263, 264 ЦПК України, суд не досліджував зазначені обставини, зокрема щодо правових підстав позову, не перевіряв їх доказами, клопотання про зупинення та об`єднання в одне провадження цивільних справ №760/21897/20 та №755/12451/ не досліджував і незаконно залишив без розгляду. Суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем вірно обраний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому суд не вказав, ким саме (відповідачем чи державним нотаріусом) відбулося порушення цього права. Крім того, висновки суду мають суперечливий характер.

03 серпня 2022 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення апеляційного провадження у цій справі до набуття законної сили судовим рішенням у справі № 755/12451/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Гаєвська О.О., Десята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту частково недійсним.

Клопотання обґрунтоване тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження у цій справі, однак ухвалою від 03.08.2021 року відмовлено у задоволенні цього клопотання, оскільки не було вирішено питання про відкриття провадження у справі №755/12451/21 про визнання заповіту частково недійсним.

Вказував, що 13 вересня 2021 року із Дніпровського районного суду м.Києва до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа №755/12451/21 про визнання заповіту частково недійсним та застосування наслідків його недійсності. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2021 було відкрито провадження у справі №755/12451/21 про визнання заповіту частково недійсним та призначено підготовче засідання на 08.12.2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення апеляційного провадження було задоволено.

Зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року у даній справі до набуття законної сили судовим рішенням у справі № 755/12451/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Гаєвська О.О., Десята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту частково недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 травня 2025 року апеляційне провадження було поновлено та призначено справу до розгляду в судове засідання.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Позивач ОСОБА_3 заперечила проти вимог апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно існує спір щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , що підтверджувалося пред`явленням відповідачем позову до позивача про визнання недійсним заповіту в частині розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , який було подано до Дніпровського районного суду міста Києва та в подальшому передано за правилами територіальної юрисдикції до Солом`янського районного суду міста Києва через дев`ять місяців після звернення позивача до суду з позовом, що є предметом розгляду в цій справі.

Хоча заповіт містить логічні неточності, але зважаючи на те, що речення про волю заповідача передати позивачу конкретну визначену квартиру в самому документі після речення про заповідані права відповідачу, суд першої інстанції дійшов висновку, що воля відносно заповідання позивачу квартири АДРЕСА_1 є однозначною.

З огляду на те, що позивач позбавлена можливості реалізувати право на спадкування після смерті спадкодавця, то її право підлягає відновленню в судовому порядку відповідно до обраного нею способу захисту.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази, що свідчать про понесення судових витрат, які складаються із суми судового збору в розмірі 9405 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо суті спору, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 21.06.1990.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 11.09.2019 відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві було складено відповідний актовий запис №15206 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 11.09.2019 року.

За життя, 23 вересня 2017 року, ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме:

- належну йому на праві особистої власності частину квартири АДРЕСА_2 , та все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_1 ;

- належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3 .

Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 23.09.2017 року, зареєстровано в реєстрі за №5-426.

З матеріалів спадкової справи №994/2019, заведеної щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , вбачається, що 28 вересня 2019 року позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини.

02 березня 2020 року від відповідача також надійшла заява про прийняття спадщини.

27 серпня 2020 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 1/7 частки квартири АДРЕСА_2 .

15 вересня 2020 року позивач звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_3 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 15 вересня 2020 року відповідачу ОСОБА_1 було адресовано листа про призначення зустрічі з іншим спадкоємцем (позивачем) на 01 жовтня 2020 року о 10-00 год. у приміщенні Десятої Київської державної нотаріальної контори для спільного тлумачення заповіту в частині волевиявлення щодо спадкування квартири АДРЕСА_1 .

01 жовтня 2020 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .

Підставою для відмови у видачі свідоцтва нотаріусом зазначено те, що нею була надана правова оцінка заповіту в частині волевиявлення заповідачем бажання заповідати на ім`я ОСОБА_3 вищевказану квартиру. Заповіт складений таким чином, що однозначно встановити волевиявлення померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 в тій частині, де заповідано майно на ім`я ОСОБА_3 неможливо, оскільки у тій частині тексту, якою заповідано майно на користь ОСОБА_1 , зазначено, що йому заповідано все те, що буде належати заповідачу на день його смерті без будь-яких застережень. Ці два твердження протирічать одне одному, що може в майбутньому спричинити спори між спадкоємцями щодо отримання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії ( а.с. 31, т. 1).

Позивач, вважаючи вказану відмову неправомірною, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначив, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки сторони можуть розтлумачити заповіт відповідно до вимог ст. 1256 ЦК України або в судовому порядку.

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Державний нотаріус Десятої київської державної нотаріальної контори Гаєвська Ольга Олександрівна, Десята київська державна нотаріальна контора, якому просив визнати заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , складений та посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Гаєвською Ольгою Олександрівною, зареєстрований в реєстрі нотаріуса за №5-426, у Спадковому реєстрі за №61273834 від 23.09.2017, згідно якого на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповідач заповів належну йому на праві особистої власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в цій частині заповіту, недійсним і застосування наслідків його недійсності.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року у справі № 755/12451/21, яке набуло законної сили 12 травня 2025 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: державний нотаріус Десятої київської державної нотаріальної контори Гаєвська О.О., Десята київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту частково недійсним - залишено без задоволення.

Відповідно до обставин цієї справи, ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_3 з позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 в частині заповідання на користь ОСОБА_3 належної йому на праві особистої власності квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , із застосування наслідків недійсності правочину.

Вказане дає підстави вважати, що для самого відповідача волевиявлення спадкодавця було зрозумілим, адже в протилежному випадку він не звертався із зазначеним позовом, вважаючи, що вказана квартира включається до спадкової маси, на яку він має право розраховувати.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Стаття 1233 ЦК України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини першої, другої та четвертої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19) зазначено, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У зв`язку з відмовою нотаріуса в оформленні права на спадщину позивач звернулася за захистом своїх порушених прав до суду.

У постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 501/4300/19 викладено правовий висновок, згідно з яким тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з позовними вимогами про тлумачення заповіту, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких вимог, що не буде виходом суду за межі позовних вимог.

За правовою позицію Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 474/454/18, у статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. З урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи по суті спору, поклавши в основу свого рішення належні, допустимі та достовірні докази, а також правильно застосував норми матеріального права.

Крім цього, апеляційний суд зауважує, що у разі відсутності волевиявлення заповідача на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 на користь позивача, то її б не було зазначено у заповіті. Натомість, у заповіті чітко вказано, що саме ОСОБА_3 спадкодавець заповів зазначену квартиру після його смерті. Таким чином, заповіт в частині волевиявлення заповідача щодо розпорядження цією квартирою сумнівів не викликає.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що стосуються направлення пропозиції про тлумачення змісту заповіту на адресу лише позивача, у зв`язку з чим відповідач не був обізнаний про дату, час та місце прибуття до нотаріуса для тлумачення заповіту, оскільки неотримання відповідачем зазначеної пропозиції жодним чином не впливає на факт наявності між сторонами юридичного спору щодо права позивача на спадкування квартири АДРЕСА_1 , на що звернув увагу суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач приховала факт надходження пропозиції нотаріуса про тлумачення змісту правочину, є необґрунтованими, оскільки обидва листи, адресовані позивачу та відповідачу, із зазначенням у них лише адреси позивача, були додані нею до позовної заяви. Відповідачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між помилкою нотаріуса в зазначенні адреси відповідача та діями позивача, що могла би призвести до необхідності відмови позивачу в позові на підставі неналежного направлення нотаріусом пропозиції щодо тлумачення змісту правочину, зважаючи на те, що така пропозиція має рекомендаційний характер, а не зобов`язальний.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині визнання Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції відсутності в діях нотаріуса неправомірних дій, то колегія суддів зауважує, що предметом судового розгляду в цій справі є з`ясування наявності чи відсутності у позивача права на спадкування за заповітом, оскільки позивачем обрано спосіб захисту у вигляді визнання за нею права власності на спадкове майно. Тож оцінка рішення нотаріуса стосовно правомірності прийнятого рішення про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину не входить до предмету судового розгляду.

Апеляційний суд також відхиляє доводи відповідача в частині, що стосуються неоскарження позивачем постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, з наступних підстав.

Як вище було зазначено, частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

За змістом частин першої і другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину ефективним (належним) способом захисту прав та інтересів є не оскарження рішення нотаріуса, а пред`явлення позову про визнання права на спадщину як винятковий спосіб захисту цивільних прав, свобод та інтересів, на чому наголосив Верховний Суд у вищезазначеній постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Що стосується доводів відповідача, що відмовляючи в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі через відсутність предмету спору, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З урахуванням викладеного неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки відсутні обставини, за яких спір між сторонами не існував як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, а також те, що у зв`язку діями сторін не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в рішенні суду висновку про відповідального за порушення прав позивача суб`єкта, то судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги до відповідача ОСОБА_1 , оскільки він не визнає та оспорює право позивача на спадкування вказаного нерухомого майна.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним, ОСОБА_1 зі змісту заповіту також розумів, що його батько ОСОБА_4 належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 , заповідав на користь ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_1 заявив позовні вимоги про визнання заповіту у вказаній частині недійсним з тих підстав, що померлий під час складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

У рішенні від 04 квітня 2025 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у справі №755/12451/21 Солом`янським районним судом м. Києва з висновку судово-психіатричної експертизи за №206 від 27.02.2024, проведеної експертами Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України» встановлено, що: 1) ОСОБА_4 на час складання заповіту, тобто 23 вересня 2017 року виявляв ознаки: психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (МКХ-10:F10.24) на тлі органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (травматичного, судинного) з церебрастенічним синдромом (МКХ-10:F06.6); 2). ОСОБА_4 за своїм психічним станом на час складання заповіту, тобто 23 вересня 2017 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2022 року в справі № 280/4/18, від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18, у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи представника відповідача стосовно незаконності рішення суду першої інстанції з огляду на те, що суд безпідставно призначив у цій справі судову лінгвістичну експертизу для вирішення питання про зміст заповіту, що, у свою чергу, спонукало його заявити відвід складу суду. Оцінку процесуальному рішенню місцевого суду про призначення експертизи було надано Київським апеляційним судом в постанові від 05 квітня 2021 року, тож доводи зводяться до переоцінки ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року. Крім цього, судом першої інстанції ухвалою від 25 серпня 2021 року, постановленою у складі судді Оксюти Т.Г., та ухвалою від 25 серпня 2021 року, постановленою у складі судді Горупи В.В., було вирішено питання за заявою представника відповідача від 19 серпня 2021 року щодо відводу головуючому судді Оксюті Т.Г.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо розподілу судових витрат у даній справі, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи в суді першої інстанції проводився у порядку загального позовного провадження.

Правничу допомогу позивачу у межах розгляду її позову до відповідача про визнання права власності на спадкове майно надавав адвокат Брагар Артем Андрійович на підставі укладеного між ними договору про надання правової допомоги від 09 вересня 2020 року № 09/09, за умовами якої адвокат взяв на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту щодо представництва інтересів позивача у правовідносинах з Десятою Київською державною нотаріальною конторою та ОСОБА_1 з питань оформлення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , в тому числі з можливим зверненням до суду з відповідними позовними вимогами (пункт 1.1.).

Предмет договору охоплює безпосередньо надання правової допомоги та супроводження процедури: подання заяв до Десятої Київської державної нотаріальної контори, складання процесуальних документів, представництво в судових засіданнях та судовому розгляді в Солом`янському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді, а також представництво в інших державних органах, перед фізичними та юридичним особами, ГТУ юстиції у місті Києві та Міністерстві юстиції України, Центрах надання адміністративних послуг, перед приватними виконавцями та відділами Державної виконавчої служби (пункт 1.2.).

Сума гонорару, який виплачується адвокату за послуги з надання правової допомоги, погоджується сторонами зазначеного договору в актах надання послуг, яким також підтверджується й факт їх надання (пункт 4.3.).

Відповідно до акту про надання послуг від 05 жовтня 2020 року, складеного на виконання умов договору про правову допомогу від 09 вересня 2020 року № 09/09, адвокат надав, а позивач прийняла наступні види правничої допомоги такої вартості:

- правовий аналіз документів та обставин, що стосуються оформлення спадкових прав на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , ціна правничої допомоги 3 000 грн. за витрачених адвокатом 2 години;

- консультування та складання в інтересах позивача заяв до Десятої Київської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину та ознайомлення з матеріалами спадкової справи, ціна правничої допомоги 3 000 грн. за витрачених адвокатом 2 години;

- представництво інтересів позивача при особистому прийомі державним нотаріусом у Десятій Київській державній нотаріальній конторі, ціна правничої допомоги 1 500 грн. за витраченої адвокатом 1 години;

- складання в інтересах позивача скарги до ЦМУ Мін`юсту, ціна правничої допомоги 3 000 грн. за витрачених адвокатом 2 години;

- складання та подання до Солом`янського районного суду міста Києва позовної заяви про визнання права власності на спадкове майно, ціна правничої допомоги 7 500 грн. за витрачених адвокатом 5 годин;

- участь адвоката та представництво інтересів позивача в підготовчому судовому засіданні в Солом`янському районному суді міста Києва, ціна правничої допомоги 3 000 грн. за витрачених адвокатом 2 години. Таким чином, вартість правничої допомоги складала 21 000 грн.

Однак, висновок суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000 грн., не відповідає частині третій статті 141 ЦПК України, яка визначає критерії, якими повинен керуватися суд при їхньому розподілі, а саме: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Враховуючи наявність заперечень сторони відповідача щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги позивача, колегія суддів вважає, що не всі витрати позивача пов`язані з розглядом цієї справи, оскільки консультування та складання в інтересах позивача заяв до нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину та ознайомлення з матеріалами спадкової справи ( 3 000 грн.); представництво інтересів позивача при особистому прийомі державним нотаріусом (1500 грн.); складання в інтересах позивача скарги до ЦМУ Мін`юсту (3 000 грн.) безпосередньо не є правничою допомогою під час вирішення даного спору в суді.

Таким чином, заявлені до стягнення витрати на правову допомогу 21 000 грн є необґрунтованими та завищеними, порівняно з обсягом наданих адвокатом послуг у цій справі, вартість відшкодування яких має бути покладена на відповідача, оскільки вищевказані витрати на суму 7500 грн. були здійснені позивачем за представлення її інтересів у державній нотаріальній конторі, а не при вирішенні даного спору в суді.

У пункті 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.».

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 369/576/22, «суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував вищенаведену судову практику і, застосовуючи норми ЦПК України, зробив висновок про те, що критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, визначені статтею 141 ЦПК України. Апеляційний суд правильно зазначив, що таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони».

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій , обсяг виконаної адвокатом роботи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принципи співмірності та розумності судових витрат, перевіряючи, чи пов`язані витрати із розглядом цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів представника відповідача та наявність підстав для зменшення суми витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, із суми 21 000 грн до суми 13 500 грн, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та вимогам цивільного процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині визначення суми витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає до стягнення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року - змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , із суми 21 000 (двадцять одна тисяча) гривень до суми 13 500 (тринадцять тисяч п`ятсот) гривень.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Борисова О.В.

Рейнарт І.М.