ПОСТАНОВА

Іменем України

29 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/10096/23

провадження № 22-ц/4809/988/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі - Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 березня 2025 року (суддя Павелко І.Л.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Олександрівська селищна рада Кропивницького району, приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Вишня Інесса Василівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 . В порядку реалізації спадкових прав нею було подано заяву про прийняття спадщини, на підставі якої приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Вишнею І.В. заведено спадкову справу №4/2023. При заведенні спадкової справи нотаріусом було виявлено наявність заповіту, складеного її батьком 28 січня 2013 року, реєстровий номер 6, відповідно до якого, він заповів їй, належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказала, що через відсутність в неї оригіналу заповіту приватний нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом. Вона звернулась до Олександрівської селищної ради з проханням видати їй оригінал чи дублікат вказаного заповіту, однак їй було відмовлено.

Посилаючись на те, що вона не може оформити свої спадкові права шляхом вчинення нотаріальних дій, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 з 01.07.2023 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, їх відносини були як подружжя. Після його смерті нею також була подана заява про прийняття спадщини. Під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , вона опікувала його протягом тривалого часу, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через хворобу був у безпорадному стані. Також вказала, що нею було здійснено поховання, діти померлого ніякої матеріальної допомоги не надавали. З цих підстав, вона звернулася до Кіровського суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зміну черговості спадкування, рішення у даній справі ще не прийнято. Вважає заповіт від 28 січня 2013 року нікчемним, оскільки він був посвідчений посадовою особою місцевого самоврядування Олександрівського району Кіровоградської області, однак на час складання заповіту ОСОБА_4 на території смт Олександрівка не проживав та не був зареєстрований, тому посадова особа не мала права посвідчувати такий заповіт. Також зазначила, що оригінал заповіту був знайдений, тому встановивши наявність заповіту в Олександрівський селищній раді Кропивницького району суд повинен був відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 16 березня 2023 року Відділом державної реєстрації смерті у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 700 (а.с.15).

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 (а.с.45).

ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини, на підставі якої приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Вишнею І.В. заведено спадкову справу №4/2023.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме його складової частини - Реєстру прав власності на нерухоме майно, наявний запис при реєстрацію права власності спадкодавця - ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер майна: 31874530, дата внесення запису про нерухомість 20.10.2010, документи, подані для державної реєстрації - дублікат договору дарування, виданий приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є. 12.10.2010 за реєстровим № 1511(а.с..17).

Оригінал документа, що посвідчує право власності спадкодавця у спадкоємця відсутній.

28 січня 2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем Родниківської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі за № 6, яким належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 (а.с. 55).

Постановою №95/01-31 від 30 жовтня 2023 року приватним нотаріусом КМНО Вишнею І.В. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав ненадання нотаріусу оригіналу або дублікату заповіту (а.с.18-19).

Згідно листа-відповіді №805 від 13.11.2023 року Олександрівська селищна рада Кропивницького району на адвокатський запит представника позивача повідомила, що на теперішній час нотаріальні дії не вчиняються, що в свою чергу унеможливлює видачу дублікату заповіту (а.с.20 ).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, яка міститься у витребуваній судом спадковій справі, заведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що вказаний заповіт є чинним, зареєстрований під № 6 і датою його посвідчення є ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановивши дані обставини справи, а також врахувавши те, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом щодо спірного майна та після смерті спадкодавця вчинила усі дії, які були необхідними для видачі свідоцтва про право на спадщину, однак з незалежних від неї причин у видачі такого їй було відмовлено, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статей 1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Згідно із частиною другою статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, відповідно до якої у разі, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036 (в редакції станом на день складення заповіту), посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247,1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей1241,1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Аналогічні вимоги до порядку посвідчення заповіту викладені і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 підкреслив, що: 1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; 2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту; 3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.

Враховуючи, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивачці було відмовлено видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру, і позивачка не має іншої можливості набути права на спадкове майно, висновок суду про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно є правильним та ґрунтується на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич