Суддя Бабенко Ю. П.
Провадження № 2/644/493/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова в складі: головуючого - судді Бабенко Ю.П., за участю секретаря Книшенко А.С., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Сисоєвої К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основної заборгованості від суми позики якої не вистачило для погашення повної заборгованості у розмірі 301871,54 грн. Також просить стягнути суму інфляційного збільшення у розмірі 105908,56 грн., 3% річних у розмірі 39180,59 грн., а також витрати на сплату судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.06.2018 року між сторонами по справі було укладено договір, відповідно до якого Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 925625,54 грн., що є еквівалентом 35000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути таку саму суму грошових коштів у національній валюті гривні, що буде еквівалентом 35000 доларів США, не пізніш ніж через півтора роки, тобто до 20.12.2019 року у порядку та строки визначені договором. Згідно п.3 Договору сума позики отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, що підтверджується його власноручно написаною заявою. Сторони домовились, що виконання зобов`язання за цим Договором забезпечується іпотекою кв. АДРЕСА_1 . Станом на дату переоформлення зазначеної квартири 20.05.2021 року зобов`язання Позичальника за Договором не виконано. У зв`язку з цим позивач направляв претензії на адресу відповідача 25.02.2021 року, 19.04.2021 року. На підставі п.8 Договору позивач скористався правом задоволення частини своїх вимог за рахунок предмета іпотеки та 20.05.2021 року звернув стягнення на нерухоме майно. На момент звернення стягнення на предмет іпотеки вартості предмета іпотеки виявилось не достатньо для погашення суми позики, так як вартість іпотеки склала 623754 грн. Позивач на підставі п.9 Договору бажає звернути стягнення на грошові кошти відповідача в розмірі 301871,54 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення з 21.12.2019 року по 19.05.2021 року в розмірі 105908,56 грн., а також 3% річних за час прострочення з 21.12.2019 року по 19.05.2021 року в розмірі 39180,59 грн.

В своїх додаткових поясненнях, що надійшли до суду 03.11.2021 року, представник позивача зазначив, що відсутність у матеріалах справи заяви про отримання коштів відповідачем, не підтверджує факт не укладання договору позики та факт не отримання від позивача грошових коштів відповідно до ст.545 ЦК України. Відсутні підстави вважати неукладеним договір позики та іпотечний договір.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і просив задовольнити. Зазначив, що договір позики було укладено, однак відповідач свої зобов`язання не виконав і позику не повернув.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-які заяви чи клопотання до суду не подавав.

Представник відповідача Сисоєва К.М. вважає позов необґрунтованим. Зазначила, що договір позики не було укладено, не надано доказів того, що відповідач отримав 35000 доларів США. Розписка за 2019 рік не має значення для вказаного договору позики. Відповідач заперечує факт написання і підписання ним заяви про отримання грошових коштів. Не доказано факт передачі коштів відповідачу за договором позики. Оцінка про вартість квартири, яку надав представник позивача, не відповідає законодавству.

Відповідач ОСОБА_3 проти позовних вимог заперечує. Зазначив, що договір позики з позивачем він укладав і підписував, однак гроші за цим договором він ніколи не отримував, заяву про отримання грошей за договором позики він не писав. На час укладення договору ОСОБА_3 перебував у шлюбі, його дружина була не проти підписання цього договору. Батько ОСОБА_3 підписував договір іпотеки квартири. ОСОБА_3 вважав, що кошти будуть передані за цим договором в день його підписання. Розписку про отримання позики він не писав. Договір позики не може бути чинним, бо ОСОБА_3 не отримував гроші і не писав про це розписку. Кримінальне провадження щодо даного питання він не ініціював.

Відповідачем ОСОБА_3 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. ОСОБА_3 вважає договір позики від 20.06.2018 неукладеним, грошові кошти в розмірі 925625,54 грн. ОСОБА_3 не отримував. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Оскільки сторони не досягли двосторонньої згоди та не здійснили фактичної передачі грошових коштів, такий договір позики є неукладеним. Відповідно до п.3 договору позики передача грошових коштів повинна бути засвідчена власноруч написаною заявою Позичальника, така заява позичальника відсутня, а тому договір є неукладеним. Правочин, який не вчинено, не може бути визнаний недійсним. Крім того, відповідач не погоджується з оцінкою іпотеки від 20.05.2021 року. Згідно оцінки про вартість майна від 06.09.2021 року ринкова вартість квартири складає 932200 грн. Виконання зобов`язання за договором позики здійснено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру), ринкова вартість якої є достатньою для погашення суми позики. Позивачем не обґрунтовано визначений в позовній заяві строк прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо предметом договору позики є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.09.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою судді Київського райсуду м.Полтави від 02.05.2023 року цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Київського райсуду м.Полтави від 03.07.2023 року дану справу направлено за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова. 02.08.2023 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова справу прийнято до розгляду і призначено підготовчий судовий розгляд. Ухвалою суду від 03.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Судом встановлено, що згідно договору позики від 20.06.2018 року, копія якого долучена представником позивача до позовної заяви, ОСОБА_2 як Позикодавець і ОСОБА_3 як Позичальник уклали договір, відповідно до якого Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 925625,54 грн., що є еквівалентом 35000 доларів США за офіційним курсом НБУ, та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у національній валюті гривні, що буде еквівалентом 35000 доларів США за офіційним курсом НБУ, не пізніш ніж через півтора роки, тобто до 20.12.2019 року, у порядку та строки визначені п.1 договору.

В п.3 зазначеного договору позики вказано, що сума позики, визначена п.1 цього Договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного Договору в повному обсязі, що підтверджується його власноруч написаною заявою.

Відповідно до п.20 зазначеного договору, цей договір вважається укладеним з моменту передачі Позикодавцем грошей, що є предметом позики, Позичальникові і припиняється у випадку належного виконання ним своїх зобов`язань.

Згідно п.5 зазначеного договору позики, Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного договору. Позика вважається повернутою в момент передання грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору, Позикодавцю готівкою в м.Харкові, про що свідчитиме особиста власноручно написана розписка Позикодавця.

В п.6 зазначеного договору сторони домовилися, що виконання зобов`язання за цим Договором забезпечується іпотекою квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

Відповідно до п.8 вказаного договору, у випадку, якщо Позичальник у встановленому порядку та строки у п.1 Договору не поверне Позикодавцю суму позики, у т.ч. будь-який поточний платіж, Позикодавець за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити всі свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент їх фактичного задоволення. Позикодавець має право звернути стягнення на нерухоме майно, визначене у п.6 цього Договору, у порядку згідно з чинним законодавством.

Згідно п.9 вказаного договору позики, у випадку, якщо на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, вартості предмета іпотеки виявиться недостатньо для погашення суми позики, Позикодавець має право звернути стягнення на грошові кошти та інше майно, належне Позичальнику, в установленому законом судовому порядку.

Згідно договору іпотеки від 20.06.2018 року, копія якого долучена представником позивача до позовної заяви, з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_3 за укладеним з ОСОБА_2 договором позики від 20.06.2018 року на суму 925625,54 грн., що складає 35000 долларів США, із строком повернення до 20.12.2019 року, Іпотекодавець ( ОСОБА_4 ) надає в іпотеку Іпотекодержателю ( ОСОБА_2 ) належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Сторони домовились, що вартість предмета іпотеки складає 925625,54 грн., що за згодою сторін складає 35000 доларів США. Оцінка предмету іпотеки проведена за згодою сторін. В п.12а договору іпотеки передбачено набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержателем шляхом набуття предмету іпотеки у власність.

Згідно копій вимог, які долучені до позовної заяви, 25.02.2021, 19.04.2021 ОСОБА_2 підписано вимоги на адресу ОСОБА_3 , де зазначено, що платежі за договором позики від Позичальника жодного разу не надходили на адресу Позикодавця та грошові кошти не сплачувалися. Запропоновано до 26.03.2021, а за іншою вимогою до 22.05.2021 повернути суму заборгованості в повному обсязі, а в разі невиконання зобов`язання Позикодавець зверне стягнення на предмет іпотеки. 01.03.2021 року претензія від 25.02.2021 року була направлена ОСОБА_3 цінним листом, що підтверджується копіями квитанцій та опису, наданих суду представником позивача. 19.04.2021 року претензія від 19.04.2021 року була направлена ОСОБА_3 цінним листом, що підтверджується копіями квитанцій та опису, наданих суду представником позивача.

Відповідно до звіту від 20.05.2021 року про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 станом на 20.05.2021 року, копія якого долучена до справи, ринкова вартість зазначеної квартири склала 623754 грн. Курс НБУ на дату оцінки склав 27,4166 грн. за долар США.

Відповідачем до відзиву долучено копію звіту про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 станом на 06.09.2021 року, відповідно до якого ринкова вартість зазначеної квартири склала 932200 грн.

Згідно рецензії від 01.11.2021 року на Звіт про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 станом на 20.05.2021 року, Висновок про вартість майна станом на 20.05.2021 року не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний.

Представником позивача долучено до справи копію заяви від 20.06.2018 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 35000 $ по договору позики від 20.06.2018 року. Відповідач та його представник заперечують написання ОСОБА_3 зазначеної заяви, що підпис в заяві накладено відповідачем. Представник відповідача просила суд призначити судову почеркознавчу експертизу вказаної заяви. Ухвалою суду від 26.12.2024 року в задоволенні клопотання про призначення експертизи було відмовлено. Представник відповідача вважає, що за таких обставин суд не може посилатись на вказану заяву, як доказ.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі №524/4946/16-ц.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 08 вересня 2020 року по справі № 916/667/18 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України. Тому пункт договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою. Водночас законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки, якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо. Відповідно до частин першої, третьої статті 86 ГПК України суд має оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладені обґрунтування, що в п.3 договору позики від 20.06.2018 року вказано, що сума позики, визначена п.1 цього Договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного Договору в повному обсязі, з урахуванням всіх наданих суду представниками сторін доказів, суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 отримав кошти в сумі 925625,54 грн., як це зазначено у вказаному вище договорі позики.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідач та його представник не спростовали вказану вище обставину отримання відповідачем коштів за договором позики іншими доказами. Та обставина, що в п.3 зазначеного договору позики мається посилання на власноруч написану заяву позичальника про отримання суми позики, не свідчить про те, що сума позики не була отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного Договору в повному обсязі. Наявність вказаної заяви може слугувати додатковим доказом факту отримання грошових коштів. Однак, відсутність такої заяви, само по собі не свідчить про те, що сума позики не була отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного Договору. Суд бере до уваги і те, що в той же день 20.06.2018 року було укладено і іпотечний договір в забезпечення зобов`язань за договором позики. Свідок ОСОБА_5 підтвердила обставини укладання договору іпотеки, присутність сторін договору у нотаріуса, підписання документів у нотаріуса. Вказане, наряду з іншими доказами по справі свідчить про укладення договору позики і отримання суми позики відповідачем. Суду не надано і докази недійсності договору позики. Вказаними вище обґрунтуваннями спростовуються доводи відповідача та його представника про те, що гроші за договором позики відповідач не отримував.

Посилання відповідача та його представника на те, що договір позики укладений не був, спростовуються наданими суду доказами і поясненнями самого відповідача. Відповідач підтвердив, що договір він укладав і підписував, що його дружина була не проти укладання вказаного договору. В п.20 договору позики зазначено, що договір є укладеним з моменту передачі коштів. Судом встановлено, що кошти за договором позики були передані, а отже відповідачем не обґрунтовано належним чином і не доведено факт не укладання договору позики.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідач по справі та його представник не надали суду докази того, що відповідач виконав умови зазначеного вище договору позики, повернув позивачеві кошти за договором позики. Відповідач не надав суду розписку про повернення позики. Зважаючи на те, що відповідач не повернув позику до 20.12.2019 року, як не повернув її і пізніше незважаючи на письмові вимоги від 25.02.2021 року, 19.04.2021 року, у позивача у відповідності до умов договору іпотеки і ст.33 Закону України «Про іпотеку» виникло право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п.12 вказаного договору іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, який набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності висновку станом на дату набуття права власності.

Позивач частково задовольнив свої вимоги за договором позики, набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі зазначеного вище договору іпотеки, що підтверджується копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого право власності на зазначену квартиру зареєстровано 20.05.2021 року за ОСОБА_2 на підставі зазначеного вище договору іпотеки.

На момент звернення стягнення на предмет іпотеки зазначена вище квартира була оцінена в 623754 грн., що підтверджується копією звіту від 20.05.2021 року про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 станом на 20.05.2021 року. Вказана оцінка була зроблена на день звернення стягнення на предмет іпотеки. Підстав для визнання вказаного звіту недопустимим доказом, про що просить представник відповідача, немає. Вказаний звіт складений суб`єктом оціночної діяльності, який отримав сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, включений до Державного реєстру оцінювачів. Складений ним висновок про оцінку майна має загальні положення, опис об`єкту оцінки, аналіз ринку подібного майна, містить базу оцінки, зазначення методології оцінки, розрахунок.

Посилання відповідача та його представника на те, що на день звернення стягнення на предмет іпотеки вартість вказаної квартири складала 932200 грн., а не 623754 грн., не підтверджені належними доказами. Відповідач і його представник посилаються на звіт про незалежну оцінку квартири АДРЕСА_1 станом на 06.09.2021 року, відповідно до якого ринкова вартість зазначеної квартири склала 932200 грн. В цьому звіті оцінка вартості квартири визначена станом на 06.09.2021 року, тобто не на день звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п.8 вказаного договору позики оцінка вартості квартири повинна була бути визначена на час фактичного задоволення вимог іпотекодержателя.

Рецензія від 01.11.2021 року на Звіт про незалежну оцінку квартири станом на 20.05.2021 року про те, що висновок про вартість майна станом на 20.05.2021 року не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним, не береться судом до уваги. Суд враховує, що вказана рецензія не підтверджує вартість квартири на день звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд бере до уваги і те, що відповідач і його представник не надали суду інші докази, які б свідчили про вартість предмета іпотеки на день звернення стягнення, відміну від визначеної у наданому представником позивача звіті, де вартість квартири визначена в 623754 грн.

На підставі викладеного, вимог п.9 зазначеного договору позики, з урахуванням того, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки вартості предмета іпотеки виявилося недостатньо для погашення суми позики, суд задовольняє вимоги представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача невідшкодованої частини позики в розмірі 301871,54 грн., що складає різницю між сумою позики, зазначеної в договорі позики, і вартістю предмета іпотеки, на яку звернуте стягнення.

Вимоги представника позивача про стягнення з відповідача 3% річних за час прострочення з 21.12.2019 року по 19.05.2021 року в розмірі 39180,59 грн., суми інфляційного збільшення за час прострочення з 21.12.2019 року по 19.05.2021 року в розмірі 105908,56 грн. задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, своєчасне не повернення суми позики є підставою для застосування ст.625 ЦК України.

Згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року по справі №130/2604/18 зазначено, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

З урахуванням викладеного, що відповідачем було порушено грошове зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 3% річних за час прострочення і суми інфляційного збільшення за час прострочення задоволенню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Посилання представника позивача на п.13 зазначеного вище договору позики, як на підставу задоволення вимог, не спростовують висновки суду, оскільки наслідки порушення договору позики позичальником передбачені ч.1 ст.1050 ЦК України. Суд бере до уваги, що в договорі позики від 20.06.2018 року не було передбачено стягнення неустойки (штрафа, пені).

При цьому, суд також бере до уваги, що відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 301871,54 грн.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме суд стягує 3018,72 грн.

Керуючись ст.ст.10-13, 76-84, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 533, 549, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, - суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) заборгованість за договором позики від 20.06.2018 року в розмірі 301871,54 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) судові витрати на сплату судового збору в розмірі 3018,72 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.01.2025 року.

СУДДЯ: