КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/1793/25
Провадження № 2/488/1322/25
РІШЕННЯ

Іменем України

14.08.2025 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі головуючого судді Щеглової Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Чемерової Н.Ю.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частко у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

30.04.2025 до Корабельного районного суду м. Миколаєва, через підсистему «Електронний суд», надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана її представником адвокатом Сорочаном Єлисеєм Васильовичем.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила визначити, що частки співвласників ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , складають по 1/20 частці за кожним. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді частини житлового будинку, який належав на праві спільної сумісної власності спадкодавиці та сину позивача відповідачу ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_3 склала заповіт на все належне їй майно користь позивача.

У встановлений законом строк позивач звернулася до приватного нотаріуса Бєлік Т.М. із заявою про прийняття спадщини, яка завела спадкову справу № 2/2024 після смерті ОСОБА_3 , але відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на неможливість визначити частку померлої у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Рекомендувала звернутись до суду за вирішенням цього питання.

Оскільки відсутність визначених частко у праві спільної сумісної власності унеможливлює оформлення позивачем права власності на спадкове майно після смерті матері, просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.05.2025 відкрито провадження у вказаній справі. Постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. У приватного нотаріуса Бєлік Т.М. витребувано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 . Призначено підготовче засідання у справі.

У підготовче засідання 09.07.2025 та 14.08.2025 сторони не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений своєчасно і належним чином.

18.07.2025 до суду надійшла заява про визнання позову відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис № 4 від 01.01.2024 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Відкрилася спадщина на належне спадкодавцю майно.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 19.03.2018 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. За цим заповітом ОСОБА_3 заповіла все належне їй майно своїй доньці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14.08.2006 у справі № 2-1590/2005 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 07.11.2006 зареєстровано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 56/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1612 від 24.07.2009, з урахуванням рішення № 900 від 30.07.2010, 56/100 частинам житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , надана нова адреса АДРЕСА_1 .

Викладене підтверджується і інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 424570503 від 29.04.2025) та технічним паспортом на вказаний житловий будинок.

Судом досліджена надана приватним нотаріусом Бєлік Т.М. копія спадкової справи № 2/2024, заведеної після смерті ОСОБА_3 .

З огляду на матеріали спадкової справи, 29.01.2024 ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інші спадкоємці як за законом, так і за заповітом відсутні.

Постановою приватного нотаріусу Бєлік Т.М. № 22/02-31 від 12.03.2025 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері ОСОБА_3 у зв`язку з неможливістю визначити частку померлої у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Рекомендовано звернутись до суду за вирішенням цього питання.

Під час розгляду даної справи, судом було здійснено оцінку кожного аргументу позивача, та доказів у справі.

За правилами статей 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з приписами цивільного законодавства України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст. 355 ЦК України).

За статтями 356, 360, 364 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

В силу ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.

З огляду на зміст ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи ті обставини, що співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не визначили іншого, їх частки у праві спільної сумісної власності на вказане вище майно є рівними і складають по 1/2, що відповідатиме засадам рівності часток співвласників у спільній сумісній власності.

Відповідно до ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з положеннями ст. 1226, 1261, 1267, 1268, 1270 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

У листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що суди при розгляді справ цієї категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_1 позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 шляхом звернення до нотаріальної контори через те, що за життя спадкодавця не була визначена її частка у праві власності на нерухоме майно, яке успадкувала позивач, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи і тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачено при зверненні з позовом.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.

Керуючись ст.ст. 12, 13,200, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити, що розмір ідеальних часток у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві спільної сумісної власності належав ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , складають по 1/2 за кожним із співвласників.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Повне рішення суду складене 25 серпня 2025 року.

Суддя Я.В. Щеглова