П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 2-5153/25

Провадження: № 22-ц/824/10511/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гайдая Романа Петровича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року, постановлену під головуванням судді Ільєвої Т. Г.,

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.

Крім того, ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що у ОСОБА_1 виникло зобов`язання, повернути йому, ОСОБА_2 , безпідставно набуті нею кошти в сумі 26 591 000 грн, яке відповідач не виконала до цього часу. Отже, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідачка повинна, повернути вказану суму з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також зі сплатою трьох процентів річних від цієї суми. У зв`язку з чим, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 26 591 000 грн. Вважає, що не вжиття заходів забезпечення позову може унеможливити чи ускладнити виконання судового рішення, оскільки відповідач, станом на подання цієї позовної заяви та заяви про забезпечення позову, не має офіційного джерела доходу, не працює. Крім того, відповідачка є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, яке відкрито з 15.04.2020. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18.09.2024, ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 42 535,58 грн у ВП № НОМЕР_1. Зазначає, що ОСОБА_2 на виконання договору про поділ майна подружжя від 12 квітня 2019 року подарував ОСОБА_1 наступне майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; машиномісце в підвалі 2 рівня літер «А» за адресою: АДРЕСА_2 , гараж 2-16. Право власності на квартиру АДРЕСА_3 перейшло від позивача до відповідача за договором дарування квартири зі зміною правового режиму майна серія та номер № 1570 від 17.10.2019. Проте, станом на день подання заяви про забезпечення позову та позовної заяви відповідач відчужила на користь третіх осіб квартиру АДРЕСА_3 та більше не є власником цієї квартири, починаючи з 17.10.2024. З інформації, отриманої з ДРРП, № 417223705 від 11.03.2025 убачається, що право власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером № 000, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 наразі зареєстроване за ОСОБА_4 , на підставі договору дарування, серія та номер: 945, укладений 17.10.2024. Отже, невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення або повної неможливості виконати майбутнє рішення суду, оскільки відповідач може продовжити відчужувати належне їй нерухоме майно на користь третіх осіб у будь-який час.

Просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , оскільки такий захід є співмірним з позовними вимогами, та тільки на певний час обмежує правомочність відповідача на розпорядження майном. Відтак, просить суд накласти арешт на: квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (123,04 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (87,3кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 82; гараж (машиномісце) за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, з забороною його відчуження, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме на: - квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (123,04 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; - квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (87,3 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 82; - гараж (машино місце) за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Гайдай Р. П. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування заходів забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином враховано, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про дійсну вартість майна, що належить відповідачці на праві особистої приватної власності, та на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову.

Зокрема, позивачем на підтвердження вартості майна було долучено копії скріншотів з мережі Інтернет із цінами на невизначені квартири, які не ідентифіковані за місцем розташування, технічними характеристиками та правовим статусом. На переконання скаржника, такі матеріали не можуть надавати об`єктивну та достовірну інформацію про реальну ринкову вартість конкретного майна, у зв`язку з чим суд першої інстанції, застосовуючи захід забезпечення позову, порушив принцип співмірності, передбачений статтею 150 ЦПК України.

Крім того, вказує, що в ухвалі суду першої інстанції відсутнє належне обґрунтування щодо наявності ризиків відчуження майна відповідачкою, а матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували намір відповідачки відчужити майно третім особам з метою ухилення від можливого виконання судового рішення.

Звертає увагу на те, що позивач, посилаючись на факт відчуження майна, долучив до матеріалів справи договір дарування квартири. Водночас, суд першої інстанції не врахував, що вказане майно було відчужене не сторонній третій особі, а рідній доньці відповідачки, яка одночасно є і рідною донькою позивача. Отже, такий правочин був здійснений у межах сімейних правовідносин та не може свідчити про недобросовісну поведінку відповідачки чи намір ухилення від виконання судового рішення.

У зв`язку з цим стверджує, що між сторонами наявний тривалий сімейний спір, який стосується неврегульованих питань поділу майна подружжя, а відтак сам по собі факт дарування квартири не є достатньою підставою для застосування такого обтяжливого заходу забезпечення позову як арешт майна.

На думку скаржника, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка має намір у подальшому відчужувати належне їй майно, а тому застосування заходів забезпечення позову призводить до невиправданого обмеження її майнових прав, що суперечить принципам розумності та пропорційності.

Також зазначає, що лише формальне посилання позивача у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідачки від виконання судового рішення, без наведення належного фактичного та доказового обґрунтування, не може вважатися достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Окремо наголошуєна тому, що суд першої інстанції не повідомив відповідачку належним чином про дату, час та місце розгляду заяви про забезпечення позову, а також не врахував, що відповідачка постійно проживає за межами України у Республіці Австрія, що, на думку апелянта, позбавило її можливості надати заперечення та докази на спростування доводів позивача.

Крім того, зазначає, що позивач, обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, посилається на заборгованість відповідачки зі сплати аліментів, однак сам позивач також має заборгованість перед відповідачкою зі сплати аліментів на утримання дитини. На думку скаржника, це ще раз підтверджує, що між сторонами існує комплекс неврегульованих сімейних спорів, які не можуть автоматично слугувати підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кузовкін Е. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими, зазначив, що вартість майна є не єдиним критерієм для встановлення судом необхідності застосування заходів забезпечення позову. Встановлення судом співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам включає в себе визначення вартості майна, при цьому відсутній конкретний перелік доказів, на підставі яких суд має встановити таку вартість. Вказує, що позивачем додано до заяви всі наявні у нього документи, які підтверджують вартість майна, на яке він просив накласти арешт. При цьому, зауважує, що вартість майна на яке позивач просив накласти арешт є меншою ніж ціна позову в цілому. Також, зауважує, що саме відповідач має доводити неспівмірність, однак, відповідачкою не надано жодних доказів на спростування доводів заяви позивача. Щодо наявності заборгованості зі сплати аліментів, вважає, що це не є предметом даного спору, а тому не має братися судом до уваги.

В судовому засіданні адвокат Кузовкін Е. В. в інтересах ОСОБА_2 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про застосування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами наявний реальний спір, який підлягає судовому вирішенню.

Враховуючи предмет заявленого позову, наведені заявником докази та обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також ціну позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування відповідних заходів забезпечення позову з метою запобігання утрудненню або унеможливленню виконання можливого судового рішення.

Суд також дійшов висновку, що заборона відчуження нерухомого майна є достатнім, ефективним та співмірним заходом забезпечення позову, який спрямований на збереження існуючого майнового стану сторін до вирішення спору по суті, водночас не призводить до невиправданого обмеження прав відповідача та забезпечує баланс інтересів сторін.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом якихвін звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

З матеріалів справи убачається, що між сторонами виник реальний та тривалий спір, який стосується неврегульованих сімейних правовідносин та майнових вимог, зокрема, ОСОБА_1 має невиконане грошове зобов`язання.

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 зазначав, що між сторонами наявний конфлікт щодо поділу майна та виконання майнових зобов`язань, а також, що існує реальна загроза відчуження відповідачкою належного їй нерухомого майна, що у подальшому може істотно ускладнити або унеможливити виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що вже мали місце правочини щодо відчуження нерухомого майна, зокрема,шляхом укладення договору дарування квартири, що саме по собі свідчить про наявність об`єктивного ризику зміни правового статусу майна, яке може бути предметом виконання судового рішення у цій справі.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що для вирішення питання про забезпечення позову не вимагається доведення наміру відповідача відчужити майно саме з метою ухилення від виконання судового рішення, достатнім є встановлення обґрунтованого припущення про можливість утруднення або унеможливлення такого виконання у разі невжиття відповідних заходів.

Оцінивши подані заявником докази у їх сукупності, з урахуванням характеру спірних правовідносин, ціни позову, а також потенційних наслідків невжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно відповідачки із забороною вчиняти будь-які дії, спрямовані на його відчуження або зміну правового статусу, є адекватним, ефективним та співмірним заявленим позовним вимогам.

Такий захід забезпечення позову спрямований на збереження існуючого майнового стану сторін до вирішення спору по суті та запобігання можливим діям, які могли б у подальшому істотно ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

При цьому, колегія суддів відмічає, що заборона вчинення реєстраційних та інших розпорядчих дій щодо нерухомого майна також є невід`ємним елементом арешту такого майна, без застосування якого арешт не досяг би своєї процесуальної мети, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 06 серпня 2025 року у справі № 759/22148/24 щодо змісту та способів реалізації заходів забезпечення позову.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що застосований захід забезпечення позову не вирішує спір по суті, не позбавляє відповідачку права володіння та користування майном, а лише тимчасово обмежує право на його відчуження, що відповідає завданню забезпечення позову та забезпечує баланс інтересів сторін.

Також, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що застосування заходів забезпечення позову не є незмінним або безумовним. У разі, якщо з тих чи інших причин потреба в забезпеченні позову відпаде або зміняться обставини, які зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутися до суду з заявою про скасування або зміну заходів забезпечення позову у порядку, передбаченому цивільно- процесуальним законодавством.

Також слід зауважити, що задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті, не передбачає встановлення прав та обов`язків сторін у спірних матеріальних правовідносинах і не порушує права власності відповідачки на нерухоме майно, а лише тимчасово обмежує її у здійсненні окремих розпорядчих дій з метою забезпечення реального виконання можливого судового рішення.

Забезпечення позову за своєю правовою природою спрямоване на упередження можливого порушення прав та інтересів позивача у майбутньому, а не на реагування на вже вчинене порушення, та має превентивний характер.

Оцінюючи дотримання принципу співмірності, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що ціна заявленого позову становить 26 591 000 грн, тоді як вартість майна, на яке накладено арешт, не становить й половини зазначеної суми. За таких обставин, обраний ОСОБА_2 захід забезпечення позову є пропорційним заявленим вимогам, не створює для відповідачки надмірного тягаря та відповідає завданню цивільного судочинства щодо забезпечення балансу інтересів сторін.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних та допустимих доказів вартості майна, на яке накладено арешт, а також порушення судом першої інстанції принципу співмірності заходів забезпечення позову, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову, врахував характер заявлених вимог, ціну позову, наявність між сторонами реального спору та ризик утруднення виконання можливого судового рішення. При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що на цій стадії процесу не вимагається точного та безумовного встановлення ринкової вартості майна, а достатнім є обґрунтоване припущення про співмірність обраного заходу заявленим вимогам.

Доводи ОСОБА_1 про те, що позивачем на підтвердження вартості майна були надані лише скріншоти з мережі Інтернет, самі по собі не свідчать про порушення принципу співмірності, оскільки відповідачка, заперечуючи проти заявленого заходу забезпечення позову, не надала жодних альтернативних доказів, які б підтверджували іншу вартість майна або свідчили про неспівмірність накладеного арешту.

У цьому контексті колегія суддів ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 910/268/23, відповідно до якої у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач зобов`язаний довести недоцільність або неспівмірність заходів забезпечення позову, вжиття яких просить у суду позивач.

Верховний Суд також наголосив, що розподіл тягаря доказування у таких справах є логічним та обґрунтованим, оскільки саме відповідач володіє повною інформацією щодо свого майнового стану та має реальну можливість надати суду докази, які свідчили б про відсутність ризиків утруднення виконання судового рішення або про надмірність застосованих заходів забезпечення позову.

Водночас, відповідачка не скористалася наданими їй процесуальними правами, зокрема,не подала доказів дійсної вартості належного їй майна, доказів наявності іншого майна або грошових коштів, достатніх для потенційного виконання судового рішення; обґрунтувань, яким саме чином накладення арешту з забороною вчинення розпорядчих дій порушує її права або створює надмірний тягар.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів наміру відповідачки відчужити майно з метою ухилення від виконання судового рішення також є необґрунтованими, оскільки, як неодноразово зазначав Верховний Суд, для застосування заходів забезпечення позову не вимагається доведення такого наміру, а достатнім є встановлення обґрунтованої ймовірності утруднення або унеможливлення виконання судового рішення у разі невжиття відповідних заходів.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й доводи відповідачки про те, що відчуження майна відбулося у межах сімейних правовідносин. Адже, сам по собі факт дарування квартири близькому родичу не нівелює ризиків зміни правового статусу майна та не позбавляє суд права оцінювати такі дії у сукупності з іншими обставинами справи при вирішенні питання про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідачки про розгляд заяви про забезпечення позову також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до положень ЦПК України заява про забезпечення позову може розглядатися судом без виклику сторін, а сама відповідачка не позбавлена права подати заяву про скасування або зміну заходів забезпечення позову після їх застосування.

Колегія суддів також звертає увагу ОСОБА_1 на те, що її посилання на наявність взаємної заборгованості зі сплати аліментів між сторонами не має правового значення для вирішення питання про забезпечення позову, оскільки не є предметом даного спору та не спростовує встановлених судом ризиків утруднення виконання можливого судового рішення.

За таких обставин,колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а зводяться до незгоди з обраним судом заходом забезпечення позову та переоцінки доказів, що не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Гайдая Р. П. підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гайдая Романа Петровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура