Справа № 589/3360/25
Провадження № 2/589/2012/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 рокум. Шостка

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Сидорчука О.М.,

з участю:

секретаря судового засідання Єлісєєвої А.В.,

представника позивача Осьмак А.В.,

представника відповідача Домбровського С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні сум,

ВСТАНОВИВ:

23.07.2025 позивач звернувся до суду з позовною заявою до АТ» Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні одноразової матеріальної допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 126686,10 грн.; додаткової матеріальної допомоги в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків в сумі 101348,88 грн.; матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки в сумі 30990,00 грн.; та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 167670,44 грн.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач вказує наступне, що працював на посаді машиніста виробничого підрозділу Локомотивне депо Конотоп регіональної філії «Південно-Західна залізниця», який є одним з підрозділів Акціонерного товариства «Українська залізниця» 39 років 5 місяців 10 днів, звідки звільнився 31.03.2025 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Ухвалою суду від 25.07.2025 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

01.08.2025 відповідач надав до суду відзив, в якому просить відмовити в повному обсязі у позовних вимогах.

Представник позивача в судовому засідання просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач як найманий працівник перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 25/ос від 05.03.2025 позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах).

Згідно цього ж наказу позивачу мало бути виплачено:

1) одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків при звільненні працівників вперше і роботи у зв`язку з виходом на пенсію,

2) додаткову матеріальну допомогу у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті, передбачену р.8 п.8.7 колективного договору між адміністрацією локомотивного депо Конотоп Південно-Західної залізниці та профспілковим комітетом на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки зі змінами та доповненнями;

3) матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року за 2022 рік,

4) матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом па перше січня звітного року за 2023 рік, відповідно до п.3.9 Колективного договору між адміністрацією локомотивного депо Конотоп Південно-Західної залізниці та профспілковим комітетом на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2025 роки після отримання окремого рішення керівництва АТ "Укрзалізниця".

Проте, як вказує позивач, вищевказані суми йому виплачені не були. Доказів здійснення цим виплат відповідач не надав, обгрунтовуючи свою позицію неможливістю здійснення таких виплат через запровадження воєнного стану.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно до пункту 8.7 Колективного договору Локомотивного депо Конотоп встановлено, що адміністрація підрозділу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (тобто, середньомісячної заробітної плати).

Як вбачається з наданої довідки (а.с. 12) станом на день звільнення позивача з роботи, його середньомісячний заробіток становив 25337 грн. 22 коп. Отже, в день звільнення відповідач мав виплатити одноразову матеріальну допомогу в розмірі: 25337 грн. 22 коп. помножити на 5 = 126686 грн. 10 коп.

Крім того, абзацом другим пункту 8.7. Колективного договору передбачено, обовязок адміністрації у разі звільнення працівників за власним бажанням у звязку з виходим на пенсію протягом двох місяців після настання цього права виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи від 35 до 40 років в розмірі 4 середньомісячних заробітків, що з урахуванням вищевказаної довідки становить: 25337 грн. 22 коп. помножити на 4 = 101348 грн. 88 коп.

Судом також встановлено, що пунктом 3.9. Колективного договору передбачено обов`язок адміністрації з виплати працівникам депо матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 6 (шести) прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Отже, позивачу мали бути виплачені суми матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2022 році - 2481 грн. та у 2023 році - 2684 грн., тобто, в сумі 14886 грн. (за 2022 рік) та 16104 грн. (за 2023 рік), а всього на загальну суму 30990 грн.

Згідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством , календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

В процесі судового розгляду представник позивача погодився з доводами представника відповідача щодо невірного розрахунку позивачем заявленої до стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В зв`язку з цим суд виходить з наведеної у довідці № 337 від 25.09.2025 суми середньоденної заробітної плати в розмірі 1115 грн. 24 коп. та кількості днів затримки розрахунку - 132. Отже, сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з урахуванням обмеження 6 місяців згідо ст. 117 КЗпП України) становить: 1115 грн. 24 коп. помножити на 132 = 147211 грн. 68 коп.

Згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Судом не встановлено, що до моменту звернення до суду із вищевказаним позовом ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Вказану обставину мав доводити відповідач, який, крім іншого, посилався на застосування строку позовної давності. В той же час, таке письмове повідомлення позивач отримав лише після постановлення судом ухвали від 15.09.2025 про витребування доказу - копії вищевказаного письмового повідомлення. Отже, підстави для застосування наслідків пропущення строків звернення до суду (строків позовної давності) відсутні.

Судом встановлено, що Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» № Ц-54/31 від 14 березня 2022 року) було призупинено здійснення працівникам залізниці виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами на період правового режиму воєнного стану в Україні.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, та і для працівників підприємства.

Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договору встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

За вимогами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VІІ «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не здійснив виплату коштів, передбачених Колективним договором в односторонньому порядку. При цьому, відповідач ухвалив відповідне рішення 14 березня 2022 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Так, відповідачем не враховано, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися до правовідносин у даній справі.

Аналогічний висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 211/7338/23.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про безпідставну невиплату відповідачем АТ «Укрзалізниця» передбачених Колективним договором нарахованих позивачу сум, які належало виплатити йому під час звільнення, а також про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаних сум.

На підставі викладеного та керуючись статтею 43 Конституції України, статтями 38, 94, 116, 117, 233, 235 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, статтями 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи - 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі в сумі 126 686,10 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи - 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті в сумі 101 348,88 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи - 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 - 2023 роки в сумі 30 990,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи - 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на день подання цього позову становить 147211,68 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.03.2026.

Суддя О.М.Сидорчук